Готфрид Келер
Изчезналата усмивка

Превод от немски: Антоанета Тодорова, 1972

chitanka.info

Първа глава

Да видя знамето развяно

и множество народ сърцат,

дошъл във празнична премяна —

това обичам в този свят!

Зора щом изясни небето,

събуждам се от кратък сън

и бързо се приготвям —

ето родината шуми навън!

С венци богато украсени,

коли и кораби блестят,

а залата е оживена

и горда като никой път;

на малката трибуна горе

просветва сребърен бокал —

оттам свободно ще говори

човекът, в свобода живял.

И в залата ще екнат песни

в хор от сърца и от уста

и в тези часове чудесни

ще ни владее радостта.

Ще ни изпълни сила нова,

дългът си пак ще закалим

и здраво семе ще заровим

за бъден плод необозрим.

На всяка веселба народна

вървете всички до един,

да се развява там свободно

и знамето под свода син!

Народна радост щом захване,

то вик и шум е позволен —

ех, по-добър и да не стана,

не съм и по-лош в този ден.

Тази песен пееше знаменосецът на зелдвилския мъжки хор, който през една прекрасна лятна утрин отиваше на тържествено надпяване. Мъжете бяха тръгнали още от вечерта и след като изминаха част от пътя с влака, решиха да продължат пеш до града в свежата утрин, тъй като пътят дотам водеше сега през красива гориста местност.

Когато шестдесетината мъже, млади и стари членове на певческото дружество, заслизаха на групи през величествената букова гора надолу по склона и с радостни викове и пеейки отделни строфи от песни, разбудиха скритото в дебелите стволове ехо или пък подвикваха на други хорове, запътили се към града със знамената си, пред тях вече се стелеше блесналото езеро и украсеният с пъстри знамена град, кацнал на брега.

Само знаменосецът — строен и висок младеж с красиво като картина лице, който беше изпреварил всички, изпя докрай подетата песен с ликуващия си, но все пак въздържан баритонов глас. Пременен с широк, богато извезан шарф и красива, укичена с пера шапка, той носеше на рамо тежкото, полуразвито, също така богато извезано копринено знаме, чийто златен връх проблясваше в зелената сянка, където лъчите на утринното слънце се процеждаха през листния свод.

Той свърши песента си и погледна усмихнат назад и всички видяха красивото му, озарено от щастие лице, на което се радваха, тъй като особената му приятна усмивка печелеше сърцата на хората.

— Нашият Юкунди — си казаха певците, които вървяха след него — сигурно ще бъде най-красивият знаменосец на празника.

Той носеше благозвучното име Юкундус Майнетал и всички го наричаха на галено просто Юкунди. И той наистина оправда надеждите им; защото, щом зелдвилци стигнаха на уреченото място и се наредиха между дългите колони на хоровете, за да влязат тържествено в града, появата на Юкунди предизвикваше възхищение навред, отдето минеха.

Ония, които бяха присъствували вече на такива надпявания, го познаваха от най-добрата му страна — той беше идеалната фигура за всяко празненство. Неизменно радостен и бодър отначало до край, Юкундус беше олицетворение на самото спокойствие и невъзмутимост; винаги търпелив; и готов да се притече на помощ, той взимаше участие във всяка обща радост и във всяко начинание, никога не беше прекадено шумен и никога не го бяха виждали пиян. Понасяше с еднаква кротост кресливите шегаджии и изпадналите в лошо настроение гости на празника, които понякога прекаляваха и разваляха общата радост; с любезност и такт се намесваше, за да спаси присмехулниците и вкиснатите господа от всякакви неприятности, щом търпението на присъствуващите почнеше да се изчерпва и имаше опасност досадниците да бъдат позорно изгонени. Той тихо и ловко измъкваше от тълпата дори самозабравилите се пияни кавгаджии, без да слуша ругатните им, и така си спечелваше благодарността и привързаността им, когато отрезнееха.

Впрочем в това отношение държането му бе типично за зелдвилци, когато отиваха на празненство. Защото колкото иначе да бяха отпуснати и нехайни, толкова повече държаха те на реда, усърдието и добрите обноски при такива случаи. Докато траеше веселието, тяхната сплотена образцова група бе посрещана и изпращана с овации, но все пак те с радост си мислеха за спокойната почивка, на която щяха дълго да се наслаждават у дома си след голямото напрежение.

Бяха разучили отлично песните, с които щяха да се състезават за наградата при надпяването, и пазеха гласовете си, като си налагаха голямо въздържание във всичко. Бяха избрали една музикална творба, озаглавена „Събуждането на виолетката“, която бе изградена върху някаква безсъдържателна песничка, но музиката бе така нюансирана и така трудна за изпълнение, че още месеци преди празника във всички градчета из страната се говореше за нея; смятаха, че зелдвилци са се нагърбили с твърде тежка задача и рискуват да пропаднат.

Най-после дойде денят на надпяването и в грамадната обширна зала насядаха хиляди слушатели пред почти същия брой певци. Когато дойде редът на зелдвилци, те излязоха сами със знамето си пред морето от хора и изпяха съвсем уверено цялата, колкото нежна, толкова и трудна песен с всичките й сложни хармонии и заплетени пасажи. Гласовете им звучаха меко и чисто — просто ти се струваше, че чуваш как малката виолетова пъпка тихо се пуква и усещаш как в залата се носи нежният й дъх.

Бурно и оглушително избухнаха аплодисментите сред мъртвата тишина, важните арбитри се спогледаха, закимаха с глава така, че да ги види народът, и извадиха златните си табакери — почетни дарове от далечни князе и народи, тъй като измежду тях бяха едни от най-видните капелмайстори, и започнаха да си предлагат един другиму енфие.

Зелдвилци спокойно се оттеглиха и без да вдигат много шум, успяха да се измъкнат от арената на състезанията и отидоха да се подкрепят с една лека закуска и малко шампанско в една сенчеста градина. Нито един от тях не пожела да изпие повече от полагащите му се три чаши и когато отново се върнаха в залата, никому не личеше къде е бил.

Така достойно се държаха те през целия празник, докато настъпи часът, в който щяха да раздават наградите. Следобедното слънце изпъстряше със златни петна изпълнената до последно място тържествена зала, която сияеше празнично украсена с червено сукно и зеленина и окичена с безброй знамена. На малкия подиум, където блестяха наградите и почетните подаръци — златни и сребърни купи и рога, — седяха няколко девойки, избрани да завържат венци на знамената на наградените хорове.

В същност всички те придружаваха красивата Юстина Глор фон Шванау, най-хубавата и най-лична девойка измежду тях, която след дълги молби се бе съгласила да връзва венците. И действително тя приличаше на муза: върху буйните си кестеняви къдрици бе сложила венец от свежи рози, а бялата й рокля бе опасана с червен колан.

Всички впериха очи в нея, когато тя стана и взе първия венец, който под звуците на тромпети и звън на тимпани бе присъден на зелдвилци. В същия миг Юкундус изведнъж застана със знамето си пред нея, като се усмихваше весело и щастливо. Тогава като отблясък на усмивката му, така характерна за него, върху лицето на девойката засия същата прелестна усмивка — сякаш и двамата бяха чеда на онази страна, от която идват надарените с такава усмивка. Тъй като всеки от тях съзнаваше повече или по-малко това свое качество и сега го виждаше у другия — дори хората наоколо доловиха това странно явление, — и двамата се изчервиха и докато тя завързваше венеца, непрекъснато се поглеждаха.

Един час по-късно под безбройните флагове и венци на празнично украсения град премина и последното най-шумно шествие, като си проправяше път през развълнуваната тълпа и разнасяше спечелените от празника подаръци и наградените знамена. Тогава двамата отново се видяха: Юстина наблюдаваше шествието от терасата върху покрива на къщата, където гостуваше, а Юкундус, който минаваше край нея, размаха знамето. И тъй като съдбата днес беше особено благосклонна, вечерта на тържественото угощение на Юкундус се падна да седне на масата точно срещу красавицата, така че до полунощ двамата се бяха вече сприятелили и разговаряха весело.

На следната утрин се срещнаха като стари познати на един голям, окичен със знамена параход, с който уредниците на празненството заедно с известен брой от по-заслужилите и почетни гости и приятели от други градове щяха да направят една увеселителна разходка покрай брега на езерото. Безоблачното небе, което се издигаше над водата, над бреговете и планините, отприщваше у излетниците нови извори на чиста благородна радост. Корабът браздеше тъмнозелената кристална вода ту носен от звуците на хубава музика, ту екнал от песни. В китните селца по ширналите се надалеч брегове отляво и отдясно хората ги приветствуваха с викове и развяваха знамена; а през това време домакините с гордост показваха на гостите добре обработената земя, богатите вили и градчета. На предната палуба на кораба бяха насядали в кръг група издокарани хубавици. Между тях беше и Юстина Глор, облечена в хубава, но семпла модна рокля, с чадърче за слънце в ръка, така че Юкундус, който отиде да я поздрави, облечен в костюма си на знаменосец, бе така изненадан от променения й, още по-изискан вид, че се почувствува смутен пред нея. Двамата размениха само няколко думи, както става обикновено, когато човек има пред себе си цял един неделен ден на разположение.

Когато малко по-късно Юкундус се приближи отново към нея, тя му махна с рака и му каза, че родителите й канели цялата компания да прекара вечерта в градината им в Шванау, местност, разположена на горния край на езерото, че корабът щял да хвърли котва там и че тя се надявала и той да дойде. Това поверително съобщение, за което знаеха само малцина, предизвика веднага задявките и благопожеланията на околните, но той скромно ги отхвърляше, макар и да ги слушаше с удоволствие.

И действително скоро се разчу, че надвечер корабът ще спре край Шванау и че всички са поканени на чаша вино и закуски в имението на семейство Глор. Родителите даваха това угощение в чест на дъщеря си, за да покажат бащината й къща и да изтъкнат пред гостите, че на нея не й е нужно да ходи по чужди празнични трапези, защото сама може да дава тържествени приеми. Глор сами бяха спечелили имота си и държаха много на него.

За да се насладят гостите по-дълго на многообещаващата вечер, престоите в другите крайбрежни селища, където очакваха кораба, бяха точно отмервани и спазвани. Така, екнал от звучни песни, корабът прекоси навреме блесналото езеро и посрещнат от топовни гърмежи, се отправи към Шванау. Пусна котва там, където високите дървета от градините на Глор се оглеждаха във водата, а над тях, над тераси и хълмове се белееха сградите на имението.

Когато певците се разположиха под дърветата, Юстина изтича в къщи да поздрави близките си, а през това време баща й и братята й посрещаха многобройните гости. В беседките и по верандите бяха наредени масички и столове с подходящи разхладителни напитки за жените, а в прясно окосената ливада под овощни те дървета бяха сложени дълги маси за мъжете. След малко, примамени от закачките, шегите и смехориите, които мъжете пущаха помежду си, за да привлекат вниманието, всички жени излязоха на ливадата. И действително имаше какво да се гледа и на какво да се посмее човек, тъй като доброто настроение правеше всички находчиви и те измисляха безброй малки прелестни лудории и шеги, и най-наивната от които, измислена, за да развесели другите, намираше най-сърдечно одобрение сред общото веселие. Дори и когато някой неочаквано се преметнеше презглава, мнозина намираха това за забавно, а един нещастен виртуоз, който съвсем сериозно, но безуспешно се опитваше да изсвири някаква прочувствена мелодия на гребена си, не се обиди от искрения весел смях, който неуспехът му предизвика, и после докрай не свали от главата си сламения венец, с който го увенчаха.

Само Юкундус се чувствуваше някак самотен сред цялата глъчка, тъй като от доста време не бе видял Юстина, а смяташе, че има известни права над нея, поне през този последен ден. Но това чувство бързо се разсея, тъй като девойката застана изведнъж пред него — той дори не разбра отде бе дошла — и го представи на баща си и на братята си като знаменосеца на хора, взел първа награда на надпяването. Мъжете го поздравиха любезно и учтиво с добре дошъл, запазвайки онези сдържани и хладни обноски, каквито имаха богатите господари спрямо зелдвилци, които не притежаваха нищо или почти нищо — за тях той беше само един хубав и представителен участник в празненството.

Добродушният Юкундус веднага почувствува това и се смути; но то не убягна на Юстина и за да заличи неприятното впечатление, щом мъжете се отдръпнаха, тя го поведе със себе си и му предложи да му покаже цялото имение.

Първо му показа двете еднакви къщи, прилични на вили, построени в най-модерен стил, които се издигаха в сенчестата градина близо до езерото, и му каза, че тук живеят двамата й братя, които вече си имали собствени семейства, но не искали да се отделят от родителите си. След това двамата заедно се изкачиха по стръмните пътечки и стъпала до къщата на родителите й, която се издигаше над върхарите на крайбрежните дървета — там живеела и тя. Макар и изградена в по-стар стил, това беше една разкошна господарска къща, заобиколена от плевни и обори; по-нататък се виждаха високи и дълги занаятчийски работилници с безброй прозорци, гледащи към прашния коларски път, който минаваше край тях. Отвъд пътя по стръмния планински склон се простираха ниви, лозя и ливади и цели гори от овощни градини, а високо над тях Юстина му показа къщата на баба си и дядо си — основателите на нейния род, — която, огряна от вечерното слънце, се белееше далеч над околността. Това беше една обширна и богатска селска къща в старинен архитектурен стил с дълги редици светли прозорци, варосани стени и изписани греди на покрива и плевнята, а каменните стъпала имаха изкусно изковани железни перила. Тук живееха бабата и дядото заедно с прислугата си. Двамата бяха осемдесетгодишни селяни, жилави и строги старци, които живееха простичко, все още работеха и се разпореждаха по цял ден и винаги имаха готова преценка за всички по-млади хора — така поне ги описа Юстина на младежа, който я придружаваше.

— Дали да не изтичаме догоре и да ги поздравим — каза девойката, — тъй като те не обичат да се отделят от къщата си на хълма и отказаха да слязат и погледат нашето празненство. Отгоре се открива прекрасен изглед!

Юкундус благодари учтиво на Юстина за поканата, но се стесняваше да отиде при старците, защото това обширно имение по-скоро го плашеше, отколкото радваше.

Тогава те се върнаха сред гостите, които с всеки изминат час ставаха все по-весели, докато най-после на изток изгря пълният месец и се загледа в залеза на слънцето, така че рози и сребро се сляха във въздуха и над водата, където параходът очакваше пътниците, готов да отплува.

Настана голямо блъскане, тъй като всеки искаше да подаде ръка на домакините, които стояха на брега, а моряците настойчиво подканваха всички да побързат. Така Юкундус Майентал бе изтласкан и повлечен от потока хора и не можа да се сбогува с хубавата Юстина, която бе застанала малко встрани. Баща й и братята й стиснаха и нему ръка, прошепвайки бегло:

— Беше ни много приятно!

Но единият го нарече „господин Талмайер“, другият — „Майенберг“, а третият — „господин Майерхайм“, но нито един не му каза „довиждане“.

Когато във вечерния блясък корабът се отдалечи от брега, той пак не можа да я види, тъй като тя бе застанала заедно с други жени в тъмната сянка на дърветата.

В Зелдвила Юкундус живееше заедно с майка си; беше единственият й син, нейният Юкунди, на когото тя възлагаше големи надежди. Бащата бе умрял още млад, така че бе успял да изхарчи само половината от зестрата на жена си, а с другата половина тя можа да отгледа сина си; дори и сега се намираше все още някоя и друга пара, макар че Юкундус още не бе започнал истински да работи и печелеше твърде малко. Но той не беше пропилял нищо, защото доста се вслушваше в съветите на майка си, която нежно го обичаше и чиято хубост и здраве бе наследил.

Той не се беше установил и на някакво определено занятие. Отначало изглеждаше, че има склонност към техниката и затова прекара известно време в бюрото на един инженер. След това обаче тази склонност се обърна в полза на търговията и той постъпи на работа в един магазин, който обаче скоро фалира и бе закрит, без Юкундус да загуби много нещо. Сега тъкмо се бе насочил към войската и смяташе да се посвети на тази професия, като се подготви за военен инструктор и щабен офицер. Тъй като тогава щеше да прекарва по-голямата част от годината по гарнизоните и да получава заплата, това щеше поне временно да му осигури едно прилично съществование и при скромния си начин на живот той нямаше да има нужда да разходва и от собствените си средства.

След празника, когато пристигна един ден в къщи, на кон, облечен в богато украсените си военни дрехи, с препасана сабя на кръста, майка му го изгледа със задоволство, но същевременно забеляза, че в миловидната му усмивка се бе примесила някаква нотка на тъга или нещо подобно. Приличаше на човек, който таи в себе си мъка по родината или някакъв копнеж. Тя се позамисли, разпита го внимателно за това, за онова и като узна, че се бе увлякъл по девойката, която бе завързала венеца на знамето му, и че приятелите му го задявали за нея, нещо сякаш проблесна в ума й и водена от тази мисъл, тя тихо се залови да изгради едно щастие за сина си, което да му приляга като добре скроена и добре ушита дреха.

И като се увери — по-скоро от израза на лицето, отколкото от оскъдните думи на Юкундус, — че работата наистина стои така, както тя предполагаше, и че той като скромен младеж е преценил добре нещата и едва ли изпитва голямо желание да предприеме нещо, тя реши на първо време да не споменава нищо за увлечението му. Но когато лятото напредна, тя за пръв път в живота си подхвърли, че на нейните години все пак трябва да помисли малко за здравето си и че много й се ще да отиде за няколко седмици на някакъв по-хубав курорт, стига Юкундус да се съгласи след това заедно да попестят, за да наваксат изхарченото. Той веднага отвърна, че няма нищо против, и тя замина доволна, в цветущо здраве, като взе със себе си най-хубавите си дрехи.

Заръча на сина си да нареди работата си така, че когато му пише да дойде да я вземе, той да може да постои няколко дни заедно с нея.

Скоро след това тя се появи в един прочут санаториум, разположен сред живописна планинска местност. Издокарана, но държейки се съвсем естествено, тя се настани на долния край на масата, на чийто горен край седеше богатата и многоуважавана госпожа Гертруда Глор фон Шванау с красивата си дъщеря Юстина и беше център на общото внимание. Тя беше също така стройна като майката на Юкунди, само че по-набита, с умен, но строг поглед и обичаше да изтъква, че не само близките й, но и в цялата община, пък дори в по-отдалечените околии я наричат „госпожа Щауфахер“, може би защото и тя се казваше Гертруда, подобно на мъдрата и добродетелна съпруга на швейцарския народен герой Вернер Щауфахер от прочутата Шилерова драма „Вилхелм Тел“.

Преди години й бяха обяснили, че всекиму е добре известно какво означава това име — идеалът на умната и силна швейцарска жена — звезда и украса на всеки дом и утеха на отечеството.

Госпожа Майентал чу това още на заранта след пристигането си в санаториума, но се държеше тихо и сдържано и едва привечер на втория ден, когато госпожа Гертруда започна вече да губи търпение и да се дразни, задето още не се е запознала с новопристигналата жена, майката на Юкунди й даде възможност да я заприказва и подхвана кратък и вежлив разговор с нея. И докато си приказваха така, тя използува един миг, улови ръката на едрата жена и й каза със сърдечен тон, че не можела да се въздържи да не изрази радостта си, задето се е запознала с една истинска госпожа Щауфахер! Човек просто очаквал всеки миг да я види как излиза от някоя старинна швейцарска къща, окичена с гербове и изписана с мъдри поговорки и слага утешително ръка върху рамото на угрижения си съпруг!

Докато госпожа Глор фон Шванау, зачервена от удоволствие слушаше тези думи, госпожа Майентал се сепна изведнъж, защото в този миг погледът й се спря на красивата Юстина, застанала край тях, и в нейната миловидна усмивка — същата като на сина й — тя съзря онази сянка на тих копнеж, която засенчваше и неговата усмивка.

Госпожа Майентал се изплаши от тази странна прищявка на природата, от тази очевидна изява на волята на съдбата, от тази явна прилика, още повече, че Юстина, която бе съзряла в лицето на майката на знаменосеца нещо познато и близко, не се усъмни ни най-малко кого вижда пред себе си, щом чу името и родното място на новопристигналата, и издебвайки един миг, когато никой не я наблюдаваше, зарадвано я погледна, като се усмихна именно по своя особен начин.

Залязващото слънце огряваше трите стройни женски фигури, които стояха на хребета на хълма, странно развълнувани от любов към себе си или от обич и грижа към други, готови сякаш всеки миг да полетят всяка по своя път.

От трите най-бързо се опомни майката на Юкунди и още същата вечер писа на сина си да дойде след една седмица, за да прекарат тук заедно няколко дни и след това да се приберат в къщи. Към жените от Шванау тя се държеше така, сякаш не бе чула нищо за срещата по време на излета след надпяването, а госпожа Гертруда едва ли си спомняше или може би въобще не беше забелязала хубавия знаменосец, тъй като беше заета да черпи гостите и бе прекарала повечето време в една градинска беседка.

Само Юстина се чувствуваше смутена и неспокойна; не смееше да попита новата им позната за сина й, а не й се щеше да повярва, че той може да не е разправил нищо в къщи за преживелицата си на празненството и за нея самата. Госпожа Майентал обаче искаше младите хора да се видят съвсем неочаквано, без дори да се надяват на такава среща, затова се държеше малко настрани, но не изпущаше случая да спечели с умното си държане благоразположението на старата госпожа Щауфахер. А тя можеше спокойно да бъде наречена старата госпожа Щауфахер, тъй като хубавата и добра Юстина беше вече в разцвета на годините си и за да бъде ценена и уважавана от всички като една млада Щауфахер, й липсваше само загриженият за съдбините на отечеството съпруг.

Че тя бе останала неомъжена досега, се дължеше само на капризната съдба, която често отрежда тъкмо най-личните девойки да останат стари моми поради привидната си студенина, за каквато хората взимат благородната им сдържаност, а и поради ревностната закрила, на която те се радват от страна на близките си, и най-вече защото имат възможност да защищават най-ценното си право — да слушат само гласа на сърцето си.

Един ден, когато хубавата вечер се спущаше над планините, най-после пристигна Юкундус и понеже отиваше от един гарнизон в друг, беше облечен във военната си униформа, ушита от тъмен плат с червени и златни нашивки. След като си отпочина от пътя и се наприказва с майка си, двамата излязоха да се поразходят и без той да подозира нещо, майка му го поведе през гората към една самотна издадена канара с ограда и пейки, надвиснала над синеещата се долина, защото беше уверена, че там ще намерят двете дами фон Шванау.

Блаженството, което внезапно се изписа върху лицето на двамата млади при тази ненадейна среща, приликата им и особеният им детски смях надминаха всички представи и очаквания дори на госпожа Майентал, така че и дума не можеше да става вече тя да продължава да се преструва и да играе ролята си; и тя се отдаде на радостта си да наблюдава тихо и спокойно как се развиват нещата.

Съвсем смаяна, госпожа Гертруда не сваляше очи от младите и погледът й се спираше ту върху лицето на дъщеря й, ту на момъка. Накрая обаче всеобщото нежно вълнение, предизвикано от тази неочаквана среща, се уталожи и четиримата сладко забъбраха и зачуруликаха, докато над тях изгря месецът и посребри скритите дълбоко в доловете потоци и вировете и те заблещукаха като звезди.

Госпожа Гертруда Глор бе обхваната от някакво особено блаженство, сякаш отново изживяваше собственото си, отдавна преминало младежко щастие. Тръгвайки по пътя към санаториума, тя улови госпожа Майентал под ръка, а пред тях младите вървяха един до друг, ту бъбрейки оживено, ту пък потънали в мълчание. От своя страна госпожа Майентал беше трогната и смутена, като си мислеше колко важен е този момент и изпълнена с еднаква обич към двете деца, тревожно се питаше как ще завърши всичко това.

На вечеря настроението стана още по-весело и щастливо, както се случва обикновено, когато сбъдналата се надежда оживява и щастливците, и онези, които са посветени в нея, и в общото веселие те се радват на тайната, без да се боят, че ще се издадат.

Госпожа Гертруда Глор изпи малка чашка вино заедно с Юкундус, защото доброто му и хубаво държане й допадаше твърде много, и когато преди лягане дъщеря й я прегърна и отрони няколко тежки сълзи в диплите на яката й — дълго и горчиво таена дан, — майката никак не се изненада, а съчувствено погали детето си по страната.

Но малко след полунощ, когато отмина лекото замайване от чашката вино — твърде малка, както подобава на една Щауфахер, — госпожа Глор се събуди, изпълнена с грижи, и до края на нощта премисляше сполетялата ги беда. През това време Юстина също не спеше и усещаше, че и майка й е будна. Но тя лежеше съвсем тихо и се чувствуваше щастлива, че не губи време за сън, а непрестанно може да мисли за щастието си.

Но колкото повече се развиделяваше, толкова по-ясно госпожа Глор си даваше сметка, че е невъзможно момиче от тяхното семейство да се омъжи за младеж от Зелдвила, от този град, където досега още никой не бе успял в живота и където никой не бе спечелил богатство. Затова тя очакваше будна утрото, загрижена, но и решена да смаже още от самото начало зараждащото се зло, което й се стори още по-голямо, когато си спомни за строгите възгледи на мъжете от нейния дом.

Това и намерение се затвърди още повече, когато при изгрев-слънце един късен посетител, явно пиян, се качи по стълбите, воден от някакъв прислужник, и мина покрай вратите на стаите. Пред стаята на майката и дъщерята фон Глор той се препъна в обувките им и ги ритна с все сила. Обувките на майката полетяха през целия коридор, едната с предницата, другата с петата напред, а ботушките на дъщерята, тласнати назад, се понесоха като две състезаващи се корабчета и полетяха надолу по стълбата.

— Аха! — извика в стаята майката, заслушана в шума на коридора. — Ето ти го зелдвилеца!

И на сърцето й олекна от това изобличение, дошло тъкмо навреме.

Но и Юстина се беше надигнала в леглото си и изплашена, слушаше напрегнато. И щом долови още няколко думи и възклицания, които долитаха отвън, тя извика с облекчение, дори с някакво злорадство:

— Това не е капитанът! Това е по-скоро нашият Рудолф, доколкото го познавам по гласа!

Изненадана, майката се обърна към дъщеря си и каза ядосана:

— Ти не си с ума си! Какво ще търси тук нашият Рудолф, и то по този час? И откога е почнал да се препъва пиян из хановете? Пък и нали точно сега е някъде далеч на бойни учения?

Но въпреки всичко това действително беше най-малкият й син, любимецът на госпожа Глор, който се прибираше в стаята си в този планински санаториум.

Капнал от умора и видимо измъчван от някаква грижа, той беше пристигнал тук късно през нощта заедно с началника си. Не беше успял да смени дори военните си дрехи, защото просто беше избягал от гарнизона — беше обидил един офицер и той го бе извикал на дуел. Но тъй като Рудолф разбираше повече от счетоводство и борсови сделки, отколкото от дуели, а при това имаше млада жена и две малки дечица, той изпадна в голямо отчаяние и поиска да му дадат време да размисли. Тогава незабавно замина при майка си, за да се посъветва с нея как да постъпи.

В трапезарията той срещна Юкундус, който нямаше никакво желание да си ляга и беше останал тук още един час сам, отдаден на приятни мечти. Подпоручик Глор седна да вечеря на неговата маса и понеже и двамата бяха офицери, те се поздравиха и подхванаха разговор. Напоследък Рудолф беше чувал, че капитан Майентал вече се ползува с много добро име сред военните среди и затова беше много доволен, че може да поднови познанството си с този човек, към когото веднага почувствува доверие и симпатия. Разпален от няколкото чашки вино, които във възбудата си бе изпил набързо, той скоро му разправи как си бе изпатил и как бе дошъл тук, за да се посъветва с майка си, която с право можела да се нарече госпожа Щауфахер, защото за всичко можела да даде съвет.

Юкундус обаче го посъветва да не прави това, за да не утежнява още повече положението си. Обясни му, че според общоприетите понятия за военната чест имало опасност да го разжалват като офицер, ако се разчуело, че се допитва до майка си дали да се дуелира и се вслушва в наставленията й.

От това Рудолф изпадна в нова тревога, защото разумът му не можеше да побере мисълта, че ще трябва заради някаква глупост да умре и да остави жена и деца.

Юкундус го разпита какъв е бил спорът им и какво в същност се е случило.

Рудолф играел на карти с трима офицери. Като свършили първата игра, в която партньорът му играл лошо, докато раздавали отново картите, Рудолф и другите офицери започнали да критикуват играта, и то така, сякаш спрягат глагол в сегашно време: „Аз играя така — рекли, — а ти играеш така; сега той трябва да играе тъй, а не тъй, тогава аз го следвам и хвърлям тази карта, след което ти пък хвърляш онази. Ясно, нали, щом искаме да спечелим.“ — „Съвсем не е ясно — възразил партньорът на Рудолф. — Аз изваждам първо коза, а след това играя тази карта!“ — „Значи, ти играеш като магаре!“ — креснал Рудолф.

Веднага след това всички се разотишли, а на другия ден пристигнала поканата за дуел в толкова тържествена и рязка форма, че добрият младеж въобще нямал възможност да даде някакво задоволително обяснение.

Юкундус изслуша усмихнат цялата история и като узна името на офицера, който бе извикал Рудолф на дуел, рече:

— А, той ли бил! Ей богу, този човек непременно трябва да прати поне една покана за дуел в годината, за да не му плесеняса честта. Вашата чест изисква обаче, господин лейтенант, да не залагате живота си на карта заради този инцидент, а просто да обясните на противника си, че е нямало да играе като магаре, а като каквото на него му харесва. От това обаче вие трябва да извлечете поуката, че в униформа човек трябва винаги да си мери думите, дори и когато се забавлява. Обяснението ви обаче съвсем не трябва да изглежда като резултат от проведен с майка ви разговор, ако — както вече казах — не искате да си навлечете някоя още по-голяма беда. Ако смятате, че това ще бъде от полза за вас, аз съм готов да се обявя за ваш съветник и защитник и още сега ще драсна два-три реда на господина, че сте говорили с мен и по мой съвет сте му дали едно напълно удовлетворително обяснение. Утре заран писмото ми ще замине и работата ще се уреди така, че всички да бъдат доволни — мога да ви гарантирам това!

При тези думи от сърцето на младия воин падна голям камък и за да докаже благодарността си, пък и за да се поразвесели след преживените тревоги, той започна да поръчва големи количества от най-хубавите питиета и задържа на масата отзивчивия си приятел до зори. На Юкундус му беше приятно да седи с младия човек, който беше брат на Юстина, и той охотно слушаше приказките му. Но виното се изпаряваше, щом се докоснеше до нажеженото му от любов сърце, и на сутринта той тихо и кротко си отиде да спи, докато Рудолф тръгна с шум и трясък към своята стая.

Така за горката госпожа Щауфахер, която смяташе, че с изгряването на слънцето е възтържествувала над бедите, нещата се наредиха още по-зле, защото човекът, който се препъваше пийнал по коридора, беше не само нейният роден син, но и един нов верен съюзник на врага й.

През открехнатата врата Юстина извика една прислужничка и от нея узна, че брат й наистина бе пристигнал вечерта и бе прекарал цялата нощ в приятна компания с господин капитана. След това тя отново се пъхна в леглото си и най-после заспа доволна и щастлива.

Юкундус също спа до късно, а Рудолф не се събуди чак до пладне; тогава майка му блъсна шумно вратата, втурна се в стаята му и му поиска обяснение. Понеже реши, че дуелът за накърнената чест на колегата му може да се счита за уреден, той все пак се довери на майка си и й разправи как благодарение на добрия съвет на капитана от Зелдвила неприятната история била уредена — дори можело да се каже, че капитанът му е спасил живота, защото Рудолф не можел да си представи, че ще стреля с истински куршум в жив човек, а след това ще стои неподвижен, докато онзи се мери в него. Все още възбуден, той така словоохотливо започна да се възхищава от ума и благородството на зелдвилеца, че майка му, объркана от изумление и гняв, изтича навън и се заключи в стаята си.

Освен това тя се измъчваше от ревност, че някой може да затъмни щауфахерската й слава, да накърни майчиния й авторитет и родителските й права и раздразнена се питаше защо нейният съвет можеше да бъде по-неподходящ за сина й, отколкото съветът на някакъв си млад зелдвилец. Затова тя бързо излезе от стаята си, решена сама да натрие носа на незвания съветник и същевременно да предизвика скандал, за да развали това ново приятелство. Обаче намери младите хора весели и сговорни, седнали в една беседка; макар и да бе късно, те още закусваха, като всеки предлагаше на другите от това, което си бе донесъл. Щом зърна двамата влюбени, седнали един до друг, млади, красиви и грейнали от щастие, тя веднага забрави намеренията си; дори се зае заедно с другите да обмислят и уредят една хубава разходка за следобеда — Гертруда Глор беше в същност весела жена, каквито са всички подобни на госпожа Щауфахер, когато над главите на мъжете им не са надвиснали буреносни облаци, които те трябва да разсейват.

През този ден тя можа да поприказва с Юкундус и когато той й разясни учтиво и разумно как стои въпросът с дуела, тя ясно съзна, че младият зелдвилец е прав и че наистина е направил голяма услуга на сина й, и чувство на благодарност и доверие изпълни душата й.

Затова още същия ден тя потърси майката на Юкунди, заприказва я и с какви ли не заобикалки и мъдри поговорки завъртя разговора около децата им. Госпожа Майентал веднага подхвана нишката на мисълта й, нави я ловко като на макара, подхвърли я на противницата си и използувайки своя коз, й каза, че тя добре познавала недъзите на Зелдвила. Но все пак всичко зависело от обстоятелствата: тя също била родом от другаде, пък се омъжила в Зелдвила и можело да се каже, че бракът й бил щастлив и животът й не бил минал зле, като се изключи ранната раздяла с покойния й мъж. Смятала, че синът й, слава богу, е порядъчен младеж, привикнал да живее честно и почтено, с което госпожа Глор беше напълно съгласна.

Така минаха решителните тайни преговори и работата тръгна, както повеляваха непоколебимите природни закони. Трудностите, които ги очакваха от страна на останалите членове на семейството в Шванау, бяха преодолени безшумно и спокойно и няколко месеца по-късно годежът на Юкундус и Юстина бе обявен от амвона на черквата.

За всички това бе едно толкова хубаво и редно събитие, че лоша дума не се чу от никого. Годениците не получиха нито едно писмо, с което някой анонимно да ги предупреждава или да кори единия от тях, както се случва обикновено, когато чуждото щастие породи голяма завист. Утринното небе се усмихваше от ведро по-ведро над главите на годениците, а самата сватба се превърна в истински слънчев празник; екнал от музика и песни и окичен със знамена, той се струваше на гостите като някаква хубава старинна песен.

Втора глава

Младите съпрузи заживяха в бащината къща на Юкундус в Зелдвила. Тя беше доста голяма сграда, с високи стаи и салони, построена през миналия век от един зелдвилец, който беше натрупал пари в чужбина и бе искал по този начин да изложи на показ братството си в своя роден град. Но преди да дотъкми и украси къщата, човекът бе загубил цялото си състояние поради войните и революциите, които бяха избухнали през тези години, така че вместо да се настани в нея, той бе тръгнал отново на път, за да види дали няма да има отново успех там, дето някога щастието му се бе усмихнало. Оттогава къщата беше минавала от човек на човек — вземаше я обикновено оня зелдвилец, който имаше най-много пари и комуто най-много се щеше да си поживее охолно, и се настаняваше за известно време в нея, така тя все си оставаше не съвсем доизкарана отвътре.

Най-дълго време я беше притежавало семейство Майентал. В течение на годините те ту слагаха по някой тапет, ту боядисваха някоя стая, а преди сватбата Юкундус беше наредил да измажат наново къщата отвън и да подредят градината, така че когато най-после пристигна Юстина с огромния си чеиз и покъщнина и с голям вкус подреди и натъкми всичко в обширните стаи, сякаш изкованото — или в този случай по-точно казано извезаното — щастие завинаги се засели в този дом. Мама Майентал, която бе създала това щастие, се разпореждаше доволна и горда в своята част на къщата, особено след като видя, че хубавата Юстина проявява здрав и ясен разум в поддържането на имота, а изглеждаше, че и Юкундус не бе загубил добродушната си сговорчивост и спрямо младата си съпруга.

Както беше уговорено, след женитбата той се отказа от военната кариера, защото тази професия изискваше да отсъствува постоянно от дома си. Но за да си осигури все пак някакво почтено препитание и редовна работа, той основа една търговска фирма, която щеше да използува богатите гори на градската община и на околната местност. Към големите общински сечища, останали още от алеманското разпределение на земята, по-късно бяха присъединени горите на замъка и на манастира, край чиито стени бе изникнал градът.

Досега градът беше пазил горите, източник на неговото благосъстояние, съхранявал ги беше и от гражданска гордост, както съхраняваше грижливо богатите си съдове и потири и старото си вино в общинската изба. Но през някаква пролука най-после се бяха промъкнали изкушението и жаждата за печалба и под просторните горски сводове вече бродеше невидима смъртта, дебнеше по окрайнините на горите и с кокалестите си пръсти почукваше гладките стволове на дърветата. И когато тъкмо по това време се яви Юкундус, за да закупи и изнесе дърва за строеж и огрев, работата му веднага потръгна, защото зелдвилци предпочитаха посредничеството на добре познатия си честен съгражданин пред настояванията на чуждите търговци, чрез които се бе промъкнало злото.

Започнаха да падат покосени стогодишни горски гиганти и отприщиха пътя на градушките към лозята и нивите. Някога тия гори бяха млади и ниски; сигурно неведнъж бяха израствали наново и можеха да станат пак високи и стари. Но когато брадвата навлезе и в по-младите гори и за сипещите се пари зелдвилци започнаха да изнамират все по-съблазнителни цели, така че планинските склонове ставаха все по-голи, ледени тръпки побиха Юкундус, защото той още от малък беше приятел на гората и я обичаше. И колкото по-големи печалби му носеше търговията, толкова повече се страхуваше той от нея; виждаше се като враг и опустошител на цялата зелена прелест и радост, стана мрачен и често го обхващаше тъга. Един ден, когато жена му, виждайки как веселата му усмивка — тъй подобна на нейната, сякаш бяха две капки роса — започна да се появява все по-рядко на лицето му, го запита за причината на тъгата му, той й разкри болката си. Според нея обаче, със или без съгласието на мъжа й, нещата щяха да следват своя ход и ако той се откажеше от работата си, по всяка вероятност те дори щяха да тръгнат още по-лошо; а освен това нейното съкровено желание беше да види, че Юкундус се е замогнал и е станал независим със собствените си сили, за да може тя още повече да се гордее с него. Затова тя не подкрепи намерението на мъжа си да прекрати тази търговия, а, напротив, по-скоро го насърчи да продължи работата си и той я послуша.

Така на един неравен и стръмен планински склон, който се наричаше Волфхартсгерен, бе изсечено голямо пространство нискостеблена гора. От незапомнени времена над нея се извисяваше един огромен купол от листа — короната на хилядолетен дъб, който местните хора наричаха Волфхартсгереновия дъб. В стари хроники и документи обаче този дъб, който служеше като белег и отличителен знак, се споменаваше с други имена, които бяха указание, че младият му връх се е къпал в утринния ветрец още по времето на старите германци. След като изсякоха гората наоколо — бяха решили да запазят огромното дърво за някаква специална продажба, — дъбът представляваше такъв внушителен паметник, какъвто никой владетел и никой народ в света не би могъл да издигне или да пренесе от другаде тук, дори и да пожертвуваше всичките си богатства. Долната част на ствола му беше почти десет стъпки дебела, а напречните клони, които отдалеч изглеждаха като нежни вейки, очертани върху синевата, отблизо бяха като цели огромни дървета. Това паметно дърво се виждаше от много мили наоколо и мнозина идваха да го разгледат отблизо.

Докато чакаха да видят кой купувач ще предложи най-висока цена, на Юкундус му дожаля за дървото и той се опита да го спаси. Изтъкна пред съгражданите си, че на една община подобава да запази този свидетел на миналото да краси околността; нека не се лакомят за пари и го оставят и занапред да се радва на въздуха, росата и педята земя, тъй като сравнително малката печалба, която биха изкарали от него, не може да се мери с неоценимата скрита стойност на такова богатство. Но никой не искаше да го чуе. Именно здравето на стария гигант щеше да му струва живота, защото — както казаха на Юкундус — сега точно е времето да се изкара най-голяма печалба от него; заболее ли веднъж стволът, цената му веднага ще падне значително. Тогава Юкундус се обърна към правителството и го помоли да благоволи да нареди по принцип да се запазват отделни красиви дървета, където и да се намират те. Отговориха му, че държавата притежавала гори за милиони талери и по свое желание можела да ги увеличи, обаче тя не притежавала нито един талер — пък и нямала никакво право да закупува от общинските землища годни за сечене дървета, за да ги запази.

Юкундус разбра, че не навсякъде са склонни да възприемат идеята му, че така той само се излага като делови човек и че зад гърба му хората се присмиват на неговите приумици. Тогава той сам откупи дъба заедно с мястото около него, разчисти наоколо храстите и постави пейка под дървото; оттам се откриваше чудесна гледка към далечината и всички, които идваха да се радват на изгледа, хвалеха постъпката му. Но от този миг всеки гледаше да извлече някаква облага от него или да го изиграе, сякаш той бе някакъв богаташ, когото човек няма защо да жали.

Понеже му беше противно да се занимава с изсичането на горите, Юкундус постепенно, но все пак твърде бързо промени занятието си, като изостави търговията с дървен материал и вместо това се залови да купува и продава ония богатства, които се добиват от недрата на земята и заместват дървата. Той откри складове за черни и кафяви въглища, внесе каменинови и железни тръби, с които искаше да замени дървените водопроводни тръби, докара тухли за по-леки строежи, при които обикновено се използуваше дърво, достави цимент за направа на резервоари и успя да склони един богат селянин да си направи една огромна и здрава каца от цимент, та да държи в нея ширата си на хладно. Когато това му се удаде, във въображението си той вече виждаше във всяка изба вместо дървените бъчви само такива съдове, подобни на някогашните глинени делви за вино, вградени в земята, и смяташе, че само по този начин ще се спести дъбовото дърво. Той закупи също големи количества стари железопътни релси, които успешно заместваха дървените греди.

Естествено износът на дървен материал продължаваше и без него — трупите просто го отминаваха на път за ненаситните градове, които поглъщаха всичко. Но сега поне съвестта му беше чиста, а без този безмълвен съдружник той не се чувствуваше щастлив като търговец. Впрочем новите му сделки сами по себе си щяха да му носят печалба, ако при промяната на търговията му не бе настъпило известно сътресение и ако държането на останалите търговци спрямо него не се бе променило, откакто той пое стария дъб на собствена издръжка, сякаш това дърво бе негов храненик; така сега търговците показаха истинския си лик.

Юкундус говореше винаги истината и затова вярваше всичко, което му казваха хората. Още в началото на разговора той разкриваше обикновено всичките си намерения — какво смята да прави, какво ще купи, какво ще продаде, и приемаше за истина всичко, което другите му казваха за собствените си условия, за някоя покупка или продажба и за качеството на стоката. На първо време те си мислеха, че Юкундус все пак ще се постарае да разучи нещата и да провери истинността на твърденията им, а по-късно, когато видяха, че не го правеше, направо започнаха дръзко и предумишлено да го мамят.

Тук вече не помагаше никаква опитност и всички предупреждения на жена му и майка му да не бъде толкова лековерен, бяха напусто. Още на следния път той пак вярваше на думите на търговеца, защото просто не можеше да постъпи другояче, пък да спори и да се пазари дълго, му беше извънредно противно и му се струваше недостойно. При това той беше твърде неопитен финансист и не умееше да борави нито с пари, нито с кредити. И така един ден всичките му средства се изчерпаха и краят настъпи. Това стана съвсем ненадейно, защото до неотдавна той се бе захващал ту с една, ту с друга търговия и никога не се бе занимавал със спекулации.

Юкундус се питаше дали да довери най-напред на майка си, а после на жена си, или на двете едновременно, че е загубил цялото си състояние и че трябва да започне всичко отначало, но как и какво — сам не знае. Най-после реши да говори първо с жена си и щом остана насаме с нея в кантората си, със свито сърце започна да й разправя за тежкото си положение. Тя се приближи до него, погали го по загриженото чело и прекъсна думите му, като го запита дали е водил правилно и редовно търговските си книги. И когато той отвърна утвърдително на въпроса й, Юстинатака сладко му се усмихна, че сърцето му се стопи от нежност. Тогава тя му призна, че знаела как стоят работите му, защото недавна, подтикната от любопитство, прегледала, докато отсъствувал, неговите или по-скоро техните общи книжа.

В същност тя отдавна беше разбрала, че мъжът й има някакви грижи, които крие от нея; затова един спокоен неделен ден, когато той беше заминал по работа и както обикновено беше оставил ключовете си на масичката й за шиене, тя ги взе, заключи се в кантората му и прегледа търговските му книги й сметки, тъй като разбираше доста от счетоводство. Всичко беше съвсем ясно и очевидно и всичко беше записано както трябва. Обаче тя разбра, че това положение не може да продължи дълго, но че нямаше и опасност от някакъв позорен край, ако всички сметки се уредят навреме. Уверена в откровеността му и сигурна, че няма да мине много време и той ще й се довери, тя не остана със скръстени ръце, а посвети родителите си в тази тайна. Още когато бяха дали съгласието си за женитбата на Юстина, в гордото съзнание на тези богати хора се бе породила мисълта за подобно развитие на нещата и те тайно бяха решили, че ако на младите хора не им провърви в Зелдвила — нещо, което беше твърде вероятно, — те ще ги вземат при себе си в Шванау. Така че Юстина не се изплаши много от това, което откри; по-скоро изпитваше някаква скрита радост, че най-после ще привлече обичния си хубав и добър съпруг в бащината си къща, където ще го обкръжи с нежни грижи и ще го увие в коприна като чупливо стъклено човече.

Но когато му съобщи плановете си и му каза, че той ще трябва само да ликвидира бързо и тихо търговията си в Зелдвила и да се преселят в Шванау, където за Юкундус все ще се намери някаква работа, той пребледня и каза:

— Това значи да се простя със свободата и с достойнството си! По-скоро бих се заловил да цепя дърва!

— Добре, тогава и аз ще тръгна с тебе! — отвърна Юстина. — Ще ти помагам да режем дървата с трион, а когато застанем в дъжда на улицата и започнем да теглим напред-назад триона, така ще се караме, че хората ще се спират да ни гледат, както ние с тебе гледахме ония двамата в големия град, когато бяхме на сватбено пътешествие! — Тя седна и продължи: — Спомняш ли си какво странно впечатление ни направиха те? Валеше, валеше, сякаш никога нямаше да спре; и дървата бяха мокри, и трионът беше мокър, и мъжът и жената бяха измокрени до кости, но теглеха непрестанно триона насам-натам, като се караха ожесточено с най-обидни думи. А знаеш ли защо? Караха се от неволя, от немотия, от грижи и ни най-малко не се срамуваха, че хората ги слушат…

— Не говори така! — извика Юкундус. — Как можа тъй да преиначиш и да изопачиш думите ми, когато много добре знаеш какво искам да кажа!

— Това, което казах, може да се разбира най-различно! — отвърна Юстина. — Хайде — рече тя и обви ръка около раменете му. — Там всички те обичат и всички искат да ти помогнат, а ти ще се почувствуваш истински мъж, когато имаш здрава почва под краката си! Тук обаче ние не можем да виреем!

Юкундус прекъсна разговора, за да събере мислите си; беше объркан и смутен, защото за разлика от жена си не считаше положението си така отчайващо и безнадеждно и нейните думи дълбоко го засегнаха. Отиде при майка си, но щом разбра как стоят работите му, тя веднага се разплака. Струваше й се, че всичко ще бъде загубено, ако синът й се откъсне от жена си и нейния род; тя го закле да не разрушава собственото си щастие и щастието на близките си.

Добрата майка се бе борила дълго с бедността и смяташе, че с разумната женитба на сина си завинаги е успяла да се отърве от нея; затова сега тя плашеше от немотията като от остър меч.

Юстина от своя страна мразеше и презираше сиромашията като някакво зло, като нещо долно само по себе си щом естествено не се касаеше за чужди ней бедни хора, на които човек спокойно може да направи някое добро. Тя дори се занимаваше усърдно и редовно с благотворителност и често навестяваше бедните в колибите им. Но когато бедността проникнеше в нейната среда — у кръвни роднини или близки приятели, — тя изпитваше някакво дълбоко отвращение и бягаше от нея като от чума.

Напразно Юкундус отиде повторно при жена си и й обясни, че тя все пак би могла да направи опит и за кратко време да сподели неизвестната му съдба, тъй като богатото й наследство е осигурено и в края на краищата тя винаги може да намери убежище бащиния си дом. Юстина обаче не искаше да останат нито един ден изложени на мизерия и унижения и когато дойде баща й и любезно се зае да убеди зет си като за нещо съвсем естествено, което щяло да бъде от полза за всички, Юкундус се видя принуден да отстъпи.

Уредиха заплатите на работниците и ги освободиха, продадоха имота, защото майката, която имаше дял в него, не искаше да остане сама в Зелдвила, и приключиха с всички поети от него задължения. Засега Юкундус остана без нито един талер в джоба и това го караше да се чувствува твърде неловко. През това време, весела и бодра, Юстина се занимаваше с опаковането на покъщнината и следеше приготовленията за преселването им; ту отиваше в Шванау да подрежда къщата, ту се връщаше в Зелдвила, за да урежда нещата, разполагаше винаги с много пари и залисана в радостно усърдие, съвсем не помисляше дали Юкундус не се нуждае от нещо и дали има пари на ръка.

Юкундус имаше чувството, че трябва да замине за някаква далечна страна без никакви пари, при съвсем чужди хора, чийто език не разбира. И той загрижено се питаше отде може да изкара поне малко пари за себе си, та да има за всеки случай. Останал му беше само големият дъб, който той беше спасил и запазил досега. С унила усмивка той продаде в края на краищата стария великан заедно със земята наоколо и получи няколко хиляди франка, които скъта грижливо.

Човекът, който купи дървото, веднага нае десетина работници и цели осем дни те разчистваха и подкопаваха корените на стария дъб. Когато най-после всичко беше готово, за да повалят дървото, теглейки го с въжета, всичко живо от Зелдвила се стече на хълма да гледа; хиляди хора, запасени богато с ядене и пиене, се разположиха наоколо.

Завързаха клоните на короната с дебели въжета, за които се наловиха дълги редици мъже, и по даден знак започнаха да теглят; дъбът обаче едва-едва се заклати и трябваше пак часове наред да освобождават и да режат мощните корени. През това време народът ядеше и пиеше — за зелдвилци това беше един прекрасен ден, изпълнен с възбуда и напрегнато очакване.

Най-после отново опразниха надалеч мястото около дъба и отново започнаха да теглят въжетата. Няколко минути дървото силно се люля и най-после в настъпилата гробна тишина дъбът се строполи с прекършени клони и бялата им дървесина блесна оголена. Народът нададе вик и веднага се струпа около огромния ствол. Стотици хора се закатериха нагоре по зеления клонак на короната, която лежеше в праха. Други пъплеха из дупката на коренището и ровеха из пръстта. Но не можаха да намерят нищо освен късче излято дебело стъкло, останало още от римско време, което беше толкова старо, че блестеше като седеф, и едно острие на стрела, разядено от ръжда.

В същото време по един отдалечен път високо горе в планината бавно минаваше Юкундус заедно с близките си на път за Шванау. Внезапно неколцина селяни, които работеха наоколо, се развикаха, сочейки към хоризонта:

— Я гледайте как се люлее старият дъб на Волфхартсгерен. Нима там се е извила вихрушка? — Защото те не можеха да видят хората, които теглеха дъба.

Юкундус също погледна нататък и този миг дъбът изчезна и на негово място остана само синьо небе.

Сърцето му се сви от болка, сякаш той единствен беше виновен за това и сякаш носеше в себе си съвестта на велия си роден край.

През цялата вечер и зелдвилци бяха по-скоро тъжни, отколкото весели, защото вече го нямаше нито дървото, нито Юкунди.

В началото, след като се настани в Шаанау, Юкундус прекарваше повечето времена хълма при бабата и дядото, от които преди изпитваше почти страх поради техния привидно нелюбезен и груб характер и неспокойния им дух. С течение на времето обаче той не само се сближи със старите, но стана и техен любимец — както често се случва при селяни, които обичат сред своето открай време осигурено съществование да имат край себе си някое бездейно, различно от тях същество, което да ги развеселява. Те съзираха у младия човек не само някаква съвсем чужда за тях непрактичност, но и нещо твърде мило, което по всяка вероятност нямаше да му донесе много щастие и заради това заслужаваше състрадание и съчувствие. Така мислеха двамата „пазители на закона“, както още ги наричаше народът, понеже преди половин век дядото бе заемал тази сега вече несъществуваща длъжност — съдия по брачните дела и по нарушенията на добрите нрави. Стара като самата титла беше и кройката на бялата шапчица и на големия бял шал, с който се издокарваше „пазителката на закона“. Всичко това беше останало още от времето, когато Гьоте писа след едно пътуване из онзи край, че там човек добива чудесна и идеална представа за най-хубавата и най-културно уредена област — сградите са разположени далеч една от друга, а между тях се ширят лозя, нивя, зеленчукови и овощни градини и човек вижда пред очите си най-висока култура, съчетана с известно умерено благосъстояние — нещо, което всички икономисти препоръчват.

В това високо планинско имение всичко си беше останало непроменено — и жилищните сгради, и мебелите от орехово дърво в стаите, и съдините в долапите докато промененият облик на новото време и подобреният начин на живот си пробиваха път долу край брега на езерото. Юкундус се радваше на чистия планински въздух и така усърдно помагаше на старите и ратаите, че в скоро време научи цялата земеделска работа и стана дясната ръка на старците, които не искаха да се разделят с него.

Юстина беше доволна, че мъжът й можа да спечели уважението на баба й и дядо й, и обичаше често да се изкачва горе на хълма, за да го вземе и вечерта заедно да се приберат у дома си. Беше особено щастлива, когато веднъж по коситба ги завари буря и бяха принудени да прекарат горе нощта. Тогава тя свали модния си жакет, наметна един от белите шалове на баба си и завърза краищата му на гърба си. После приготви млечна супа със запръжка, изпече ароматна пита с яйца и изпържи вкусна тлъста наденичка, която измъкна от килера, без да пита някого. Когато я видяха как с поруменяло лице и весели сияещи очи налива лекото кристално вино от лъскавата калаена кана, старите си казаха, че сега тя наистина прилича на някогашна селска девойка и решиха да я облекат като млада селянка от едно време. Бабата донесе стария си гранатов накит, празничните си шапчици и копринени жакети, които бе носила преди шестдесет години, когато беше в разцвета на младостта си. Сега с тях се облече внучката и това достави удоволствие на всички. Но вместо в огледалото Юстина се оглеждаше с щастлива усмивка в очите на Юкундус, който я гледаше възхитен, сякаш вижда някое видение, изплувало от далечни времена.

И в неделен ден Юкундус отиваше обикновено на хълма, тъй като там се чувствуваше по-добре, отколкото долу сред големия, но еднообразен шум на бъбривите гости, които често се събираха у дома им.

В празнични дни горе в имението библията стоеше винаги разтворена на масата, за да може през дългите свободни часове старата жена да прочете от време на време по някоя глава от нея — както обикновено в дните на отмора човек приготвя кана вино, паница череши или други лакомства, за да се почерпва сегиз-тогиз с тях.

Когато бабата се умореше да чете и сложеше сухото розмариново клонче и очилата си върху библията, Юкундус обичаше да сяда пред масата и да попрочита нещо от нея, защото иначе рядко му попадаше тази книга — обикновено човек има да чете все нещо по-ново и по-важно или пък смяла, че достатъчно познава ония стари истории, които е бил длъжен да изучава в училище. Той съзерцаваше мрачните бурни глъбини на Стария завет, страстните образи в него или пък откриваше хамлетовската сцена в евангелието на Йоана, където Исус замислено пише с пръст нещо на земята, а после казва: „Който от вас е без грях, нека пръв хвърли камък върху грешницата!“, след това пак се навежда и пише, а когато се изправя, вижда, че всички обвинители са си отишли и жената стои сама пред него в притихналия храм.

Бабата обичаше да го гледа зачетен така, защото беше много религиозна, държеше на старите догми и беше убедена, че четенето на библията е твърде полезно за всекиго. За да представи в по-добра светлина Юкундус, който не ходеше на черква, Юстина беше казала на старците, че той е философ, защото тя самата бе привърженица на смътната съвременна религия и колкото по-лишени от образ бяха представите й, толкова по-силна беше вярата й. Веднъж, когато той пак се бе зачел в библията, старицата доверчиво седна тъй близо до него, че ситно надиплените дантелени крила на шапчицата й докоснаха неговата буза, и като погали нежно ръката му, каза:

— Е, господин философе, винаги съм смятала, че ти все пак имаш малко страх от бога!

Тези думи изненадаха Юкундус и той се замисли. Струваше му се, че знае точно какво трябва да й отговори; но ако човек поразсъди — имаше ли въобще смисъл да доверява на старата жена това, за което в същност собствената му съпруга никога не го бе запитвала? Пък и как можеше тя да го попита за нещо, което сама не познаваше? Защото у нея имаше топло религиозно чувство, но по отношение на божествените неща беше твърде любопитна и невъздържана, а при това проявяваше и прекадена самоувереност, за да изпитва онова, което в истинския смисъл на думата се разбира под понятието страх от бога. От най-известните проповедници, подир които беше пътувала, за да слуша беседите им от амвона, тя беше разбрала, че положението на добрия дядо господ сега е твърде критично. Обаче към Христос най-прекрасния и съвършен човек, както го наричаха тези свещеници — тя хранеше по-скоро чувството на сестринска почит или екзалтирано приятелство, за него тя би избродирала най-хубавата възглавничка и най-разкошните пантофи, та достойно да служат за отмора на главата и краката му! Да, най-дълбоко вълнение я бе обхванало преди години, когато през време на едно пътуване видя онази прочута картина на Кореджо, която с магическа сила изобразява мъченическия лик на Христа върху кърпата на Вероника. Съзерцавайки мечтателно замръзналия израз на върховно страдание, тя беше въздъхнала дълбоко и търсейки веднага съчувствие, се бе усмихнала на мъжа си, който стоеше до нея; и днес още този миг бе един от най-свидните й спомени. Всичко това обаче съвсем не приличаше на страх от бога.

Но тъй като сега старата очакваше отговор, Юкундус рече замислено:

— Смятам, че в същност у мене все пак има нещо като страх от бога, защото аз не съм способен да изрека дръзки думи към живота и съдбата. Считам, че не мога да искам нещата да вървят непременно добре, и то навсякъде; по-скоро се страхувам, че тук-таме нещо може да тръгне зле, но се надявам, че след това то пак ще се оправи. При това, каквото и да върша и да мисля — макар никой да не ме вижда и никой да не го знае, — аз никога не забравям света в неговата цялост и имам чувството, че сякаш в края на краищата всички знаят всичко и никой човек не може да разчита, че мислите и действията му ще останат напълно скрити и че ако пожелае, може до гроб да премълчи глупостите и грешките, които е извършил. На една част от нас хората това е вродено, на друга — не, независимо от всички поучения на религията. Да, обикновено най-яростните поддръжници на вярата и фанатиците не чувствуват никакъв страх пред бога, иначе не биха живели така и не биха вършили онова, което действително вършат.

Не знам как е възможно и как е устроено това — всички да знаят всичко; но смятам, че се касае за някаква огромна република на вселената, която съществува според един-единствен и вечен закон и в която в края на краищата всичко е общо достояние. Нашите днешни ограничени познания ни карат повече от всякога да предугаждаме една такава възможност; защото никога досега не е била така осезателна скритата истина на словото, написано в тази книга: „В дома на отца ми има много жилища.“

— Амин! — рече старата, която слушаше много внимателно. — Това, което ти говориш, все пак е нещо и е по-добре, отколкото нищо. Но ти продължавай да четеш все така усърдно моята библия, така може би по-лесно ще намериш кмет за твоята република!

— Напълно е възможно — отвърна със смях Юкундус — някога да изберат такъв, та дядо господ да стане нещо като изборен цар.

Старата също се разсмя на това хрумване и извика:

— Значи, някакъв крайно уважаван световен „амман“! Подобно на областните „аммани“ там, отвъд планината!

При тези думи тя посочи през отворения прозорец нататък към планината, където в старите областни републики така наричаха най-висшите си управници.

Тя продължи да се смее на тези думи — беше вече на преклонна възраст и обичаше постоянно да мисли за бога и за вечността и затова невинната игра с божието име беше добре дошла за нея, тъй като това бе пак случай да спомене господа.

Както двамата се забавляваха и смееха с този не съвсем реден разговор за религията, Юстина надзърна през саксиите с карамфили, които бяха наредени по перваза на прозореца; лицето й пламтеше по-ярко от цветовете им, защото тъкмо бе изкачила хълма — беше дошла да вземе мъжа си. Красивото й лице поруменя още повече, когато бабата весело извика:

— Ела бързо тука, мое дете, да чуеш една новина! Твоят мъж има макар и мъничко истински страх от бога, току-що сам ми го призна!

В същия миг странна ревност обзе Юстина: как може баба й да знае по-добре от нея, собствената му жена, какво мисли Юкундус, и затова извика:

— Навярно затова досега нито веднъж не ми е направил честта да дойде с мене на черква!

— Успокой се! — рече Юкундус. — Не се карай! Ние не се караме и за бистрата вода, която всеки пие, когато и където пожелае!

Юстина подхвана тези думи, когато, уловени под ръка, заслизаха вечерта по склона, за да се приберат по един по-заобиколен път.

— Ние не се караме за водата, но трябва да се стараем да не започнем да се караме за насъщния хляб нито помежду си, нито с другите! — рече тя и му разказа колко много семейството й и тя самата желаели той да се залови сериозно на работа в голямото занаятчийско и търговско предприятие на тяхната фирма и да поеме някоя служба там. Земеделската работа при старите на планината не била твърде подходяща за него и не водела до нищо, а долу в града всички били готови да го въведат в търговията и честно да делят с него труд и печалби.

Юкундус схвана добре какво искаше да каже тя с тези думи: в семейството не търпяха никого, който не беше годен или не желаеше да стане богат. И тъй като дълбоко в себе си той не можеше да иска близките на Юстина да бъдат настроени по-другояче към него, се съгласи, без повече да се колебае, макар тайно да изпитваше известна неувереност към собствените си сили. Така той каза на Юстина, че ще започне работа още на следната сутрин, която беше понеделник, и ще се помъчи да си изкара заплатата за цялата седмица.

Рано на другия ден той беше въведен в канторите и работните помещения на фирмата, за да се запознае и овладее един по един разни клонове на търговията. От повече от тридесет години фирмата „Глор“ се занимаваше с тъкане на коприна и с течение на времето работата значително се бе разраснала. В стотина селски къщи, пръснати по слънчевите склонове на планината, зад чистите прозорци имаше станове, на които девойки и млади невести от народа бързо и сръчно тъчаха лъскави копринени платове и полагаха в домовете си основите на едно скромно благосъстояние. По всички пътеки пъргаво крачеха забързани жени с кросна на рамо, които отиваха да предадат изтъканото платно и да вземат свила за ново. А в няколко големи зали на предприятието бяха наредени и машини, на които работници тъчаха по-тежките и по-скъпи платове. Закупуването на суровата коприна, обработването й през различните манипулации, надзираването на работниците и преценката на работата им, продажбата на натрупаните запаси, изгледите на пазара, улучването на най-подходящия момент за всяка търговска сделка и накрая — най-изгодното оползотворяване на приходите — всичко това изискваше една непрекъсната и бърза дейност, редица преплетени едно с друго съображения и голяма опитност.

Отношенията с многобройните търговски посредници, дошли да предлагат пашкули от всички краища на света, връзките с агентите, които посредничеха за износа на готовите платове за други части на света и сами се стараеха да натрупат богатство, изискваха неотслабващо внимание и ловкост, бързина и съобразителност. Разрастващата се от ден на ден конкуренция налагаше грижливо да се обсъжда начинът, по който да се използуват сумите, и същевременно най-точно да се проверява здравината и качеството на извършената работа. А тъй като бе мода да се основават нови предприятия, същите работници, които трябваше да бъдат строго надзиравани, се търсеха усилено и биваха привличани от новите фирми. Минеше ли обаче тази мода, тогава с оглед на по-добри дни те трябваше да бъдат задържани на работа, макар и с известни жертви.

От друга страна трябваше, внимателно да се следи всяка промяна във вкуса и нуждите на хората от най-различните краища на света. За старите уредени страни, където градските жени водят светски живот, трябваше да се доставят красиви и трайни копринени платове; търсеха се и евтини, ефектни материи за рокли, които жените на калифорнийските и австралийските авантюристи обличаха само през няколкото дни на бурни веселби, а после ги захвърляха. В зависимост от това за коя страна бяха определени коприните, трябваше да се прибегне до майсторското изкуство на големите бояджийски работилници и да се води борба с тях за най-хубавите и трайни цветове, предназначени за набитото око на опитните домакини или пък за измамния блясък на евтината стока, определена за цветнокожите красавици от най-далечния Запад.

Пуснаха Юкундус сред кипежа на тази сложна и заплетена дейност, за да го научат да плува, но той не издържа добре изпита. В началото при някои отделни по-прости сделки всичко вървеше както трябва, защото работеше внимателно и грижливо. Скоро обаче съдружниците му взеха да се оплакват, че бил бавен — пъргавостта и живата, будна мисъл на първата му младост бяха преминали вече — и че никак, никак не напредвал в работата. За да го научат насила да плува, го хвърлиха с главата надолу във водовъртежа и той бързо се завъртя в него, привидно спокоен, но със свито от страх сърце, докато накрая съвсем се обърка. Работниците го мамеха със свилата, която им даваше, като тъчаха коприната съвсем тънка и рядка и се оправдаваха с разни измислени предлози. Други успяваха да измислят търговски тайни от него и не след дълго сами се явяваха като опасни конкуренти. Въпреки всичките си решения той вярваше слепешката на посредниците и комисионерите и веднага одобряваше всичките им предложения още преди съдружниците му да бяха чули какво искат да кажат и да им дадат отговор. Тази липса на такт, която не бе присъща на характера му, сякаш все повече се задълбочаваше. Щом се заговореше за сделки, някакво неестествено затъпяване обхващаше душата му и размътваше мислите му. И не измина и половин година и на всички стана ясно, че подобно на някой скрит лалугер той незабелязано бе нанасял чувствителни щети, които се изразиха в загуби на предприятието, и това не остана скрито за никого.

Когато Юстина забеляза, че чиновниците от фирмата, пък и чужди хора не гледаха вече на мъжа й като на светило, а го съжаляваха и му се присмиваха, разтревожена и загрижена, тя скришом си поплака — измъчваше я страх, че сама ще започне да го смята за нещастен и ограничен човек. А и това, което казаха баща й и братята й, когато се събраха да обсъдят положението на Юкундус, съвсем не беше от естество да повдигне духа и самочувствието й. И дори утешителните думи на майка й, че в такива фирми все пак можело да има и един недостатъчно ориентиран човек, стига иначе да е порядъчен, не можаха да я ободрят.

А когато отидеше при свекърва си, за да поприказва с нея и да си излее мъката, старата жена се разплакваше и я заклеваше да изчака — Юкундус положително не бил глупав и все някак щял да съумее да се прояви.

Юкундус нямаше и понятие за това, което се говореше за него, но все пак нещо го гнетеше. Тъй като всеки беше убеден, че това положение няма да продължи дълго, без да се стигне до някакво обяснение, никой не искаше пръв да заговори с него и никой не искаше пръв да го оскърби. Все пак около него като че ли се носеше лека мъгла, която сякаш забулваше очите на околните и заглушаваше звука на гласовете им.

Но когато един ден той пак закупи голямо количество сурова коприна по цена, валидна до преди двайсет часа, но спаднала вече малко, и го помолиха да не се занимава с този вид сделки, а след няколко дни тази молба се повтори за друг вид сделки, той се смути и цял ден не похвана нищо. Едва когато никой не го попита защо стои без работа и не върши нищо, докато всичко наоколо продължаваше обичайния си ход, сякаш нищо не се бе случило, Юкундус най-после схвана положението си и пълното си усамотение.

Още същия ден подозренията му се потвърдиха.

Вечерта Юстина беше поканена в дома на свещеника, където той щеше да държи беседа за съвременното обновяване и възраждане на черквата чрез изкуството — тема, която много й се нравеше и ако се съди по някои дребни прояви, живо я занимаваше. Юкундус от своя страна се отнасяше въздържано към този въпрос и предпочиташе да стои колкото се може по-далеч от обсега на проповедите на свещеника. Но тъй като беше мрачен есенен ден, той беше обещал на жена си да отиде да я вземе.

Свещеникът беше един от най-крайните защитници на идеята за една реформирана черква — религиозната общност на бъдещето. На младини той бе държал, общо взето, свободолюбиви и хубави речи, така че паството, което му беше поверено, изпадаше във възторг от тях, макар и да не беше съвсем наясно на каква почва в същност стои. Под закрилата на светската власт и по примера на отдавна изпитани водачи младото поколение си бе извоювало правото да води по-свободен живот и се бе наложило да се проповядва от амвона по свободен мироглед. Строгата сериозна догма неусетно бе изтикана настрани и принудена да защищава правото си на съществование, без това особено много да се отрази на външните форми на богослужението. Старите псалми, старите молитви, старите библейски текстове се тачеха както преди и само при особени случаи свръхестественото се тълкуваше по човешки; иначе Христос си оставаше спасител и господ и вярата в единството и духовната същност на световното устройство, както и на безсмъртието на душата, не биваше да се разколебава. Теологията се считаше все още за точна, завършена наука, дори и тогава, когато нейните представители отдавна вече тайничко възприемаха всевъзможни съмнителни възгледи, считаха благия дядо господ за обикновен, добър човек и въздишайки скрито, си мислеха, че това може да тури край и на собствения им авторитет.

При това те гледаха с презрение на по-раншните просветители и рационалисти, които със смелостта си и в безкръвната революция все пак бяха подготвили сегашното време; самодоволно се присмиваха на еснафите, които се мъчеха да обясняват всички чудеса, макар че и те самите приемаха като изключение едно или друго чудо и го считаха наполовина за естествено, наполовина за свръхестествено.

Но и това щастливо време, когато всичко си вървеше приятно и славно за всеки, който умееше да говори и комуто не липсваше смелост, се промени, както се променя всичко на този свят.

Именно все по-голямото разпространение на растящата сила на свободолюбивото течение подхранваше у духовниците желанието за по-здраво сплотяване и по-добра организация, както и стремежа към господство; а този стремеж доведе същевременно до все по-ясен израз на онова, което в същност те изповядваха и мислеха.

От друга страна обаче, това беше и времето, когато физиците направиха редица забележителни опити и открития и когато у хората се засили склонността да смятат, че непременно трябва да разбират всичко, което виждат, и някак естествено да вадят от частните случаи заключения за общите правила, често обаче не и тогава, когато беше най-необходимо.

Новите философи, които окачваха клишетата си като стари шапки от един гвоздей на друг, разпространяваха злобни и дръзки празнословия и хората се считаха задължени да повтарят техните мнения и мъдрости.

Онези измежду свещениците, които бяха по-скромни и тихи, си мислеха, че не е от особено значение дали има повече или по-малко неясноти в богословието и си седяха разумно и кротко на спечелените позиции и воюваха само срещу старите врагове и потисници. Другите пък за нищо на света не искаха хората да ги смятат, че са изостанали, и си придаваха вид, че знаят всичко и че стоят начело на всичко. Те се въоръжиха с тежки оръжия и насядаха по крайните клони на дървото, откъдето някой ден сигурно щяха да се сгромолясат с трясък.

Свещеникът от Шванау се беше присъединил към тази група, защото и нему беше невъзможно да живее в конфликт с духа и просветата на времето, както той ги разбираше.

Затова трябвало да се съгласим с науката — проповядваше той, — че не можело един бог-личност да направлява целия свят и поради това не можело да се приеме и теологията. Но там, където свършвала науката, започвали вярата и познанието на смътното и необяснимото, които единствено можели да запълнят душата, и това запълване била именно религията, която — както по-рано, така и сега — трябвало да бъде направлявана, а направляването на религията представлявали именно теологията, духовенството и черквата. Следователно божието слово било безсмъртно и свято, а неговото направляване — свещено и благословено. Както преди, така и сега се издигала дарохранителницата, около която трябвало да се съберат всички, които не искат да загинат в безутешната сърдечна пустош. Да, тайнственото, скрито в дарохранителницата, се нуждаело повече от всякога от благославящите и кадящи свещеници — водачи на безпомощното паство. Никой небивало да пренебрегва дарохранителницата, а всеки трябвало да се обърне, изпълнен с доверие към нейния пазител; затова пък свещениците не бивало вече да се държат настрана от нищо земно, което те все пак разбирали най-добре от всички и били готови — сега както и преди — да помагат и оказват съдействие всекиму, за да вървят работите, както му е редът. В замяна на това те искали само дарохранителницата на Непознатия да бъде почитана като свята и всички да се отнасят с уважение, когато се възвестява неговото име и се пише за него.

После свещеникът съжаляваше със затрогващ глас, че от амвона се говорело неискрено, че нещата не се наричали с истинските им имена и че проповедниците не смеели да кажат чистата истина на народа, сякаш той нямало да може да я понесе, и той описваше неискреността и умението да се замъглява истината така ловко, че заслушаното паство закрещяваше въодушевено:

Колко хубаво, колко вярно и проникновено говори той!

Тогава обаче той отново подканваше богомолците да се откажат от всяка дребнавост и да се обрекат на мисълта за безсмъртието, като придадат святост на всичко, което вършат. Наистина трябвало да се признае на науката, че личното, по-нататъшното съществование на всяка душа вероятно е било само мечта на миналото. И ако някой все пак искал и чувствувал нужда да се надява на безсмъртието, никой нямало да му отнеме тази надежда; впрочем безсмъртието било вече тук — сега и във всеки миг. То се състояло в непрестанните действия, извършвани от едно вдишване до друго, и в тях се криела гаранцията за вечното безсмъртие. От неговите думи останалата неомъжена старица можеше да извади заключение, че ние продължаваме да живеем в нашите деца и внуци; бедният по дух се утешаваше, че мислите и делата му ще пребъдат навеки; онзи, който често се измъчваше от крайна пестеливост и скъперничество, се радваше, че нито един атом от тялото му няма в същност да се загуби, а достойно ще участвува във вечно променящ се вид в кръговрата на природата и щедро ще допринася за поникването на хиляди нови кълнове. А отруденият и обремененият можеше да се надява, че най-после окончателно ще си почине от всички тегла.

Накрая проповедникът украсяваше по най-прекрасен начин сградата на своята проповед с хиляди стихчета и картини, взети от поетите на всички времена и народи — нещо невиждано и нечувано дотогава, и тя заприлича на стаичка на митничар, който е облепил четирите си голи стени с изрезки и илюстрации, с фирмени бланки и винетки на полици от всички краища на света, а пред прозореца си е поставил статуйка на капуцинер, който слага и сваля качулката си.

Но не ставаше дума само да се украси храмът на живото слово, а и действителният храм трябваше да бъде изграден наново, така че да отговаря на изискванията на новото време. Черквата в Шванау беше построена няколко столетия преди Реформацията и бе останала неукрасена още от времето на иконоборството и строгата протестантска вяра. С течение на вековете старинната сива сграда беше обраснала отвън с бръшлян и дива лоза, но отвътре беше белосана и светла, а през блесналите прозорци, които бяха поддържани винаги чисти, волно струеше слънчевата светлина над богомолците. Не се виждаше никаква статуя освен зазиданите гробни плочи на отминали поколения и в светлото, просто, но все пак внушително помещение властвуваше словото на свещеника само, без да бъде подкрепено от каквито и да било видими символи. Три столетия вече енорията се беше чувствувала достатъчно силна и беше отхвърляла всякаква външна материална украса, за да може още по-ревностно да се преклонява пред вътрешното духовно изображение на легендата за избавлението. Сега, когато и това бе сринато от суровите повели на времето, трябваше отново да се прибегне до външната украса, за да бъде укичена с нейна помощ дарохранителницата на Непознатия.

Юстина веднага бе спечелена за тази кауза. За да заглади колкото е възможно повече равнодушното отношение на мъжа си към черквата, тя се бе предала от все сърце на чудноватото реформаторско дело и участвуваше усърдно не само със собствените си богати дарения, но беше и измежду първите, които събираха волни пожертвувания за черквата.

Слънчевата белота на стените, обгърната само от лятна зеленина и цветове, които надничаха през прозореца, трябваше първо да отстъпи място на пъстрата мазилка с готически орнаменти, изрисувана от непохватна ръка. Сводовете на тавана бяха боядисани в синьо и осеяни със златни звезди. След това започнаха да събират дарения за стъклописи и скоро светлите арки бяха изпълнени с хилави образи на евангелисти и апостоли и тези едри, бледо оцветени модерни петна съвсем не бяха в състояние да предизвикат някаква дълбока вътрешна жар, а само някакво мъгляво и болнаво мъждукане.

След това поставиха в олтара престол с балдахин и триптих, които да действуват на богомолците с „естетически стимулиращи средства“, и така отново да започне кръговратът на иконопоклонството, за да завърши неминуемо след време с чудотворни скулптурни изображения, от които капят сълзи или кръв, или пък дори с идоли, та по този начин да създадат материал за бъдещи реформи.

Накрая изхвърлиха потирите за причастие от бял явор, белите излъскани блюда за нафора и калаените кани за вино и при всяко семейно тържество богатите семейства подаряваха сребърни потири, блюда и кани за вино. Това ставаше главно по настояване на Юстина, която вътрешно се гордееше на богатството си и обичаше разкоша, без да съзнава, че по този начин помага на новата черква да натрупа едно порядъчно старо съкровище, което с всеки ден все повече ще започне да се увеличава и да измъква десятък от нивите и лозята и от всяка работна ръка — защото празната дарохранителница може да побере повече от пълната.

Сега вече в черквата бяха представени всички изкуства — застъпена беше дори и скулптурата с няколко боядисани гипсови фигури. Липсваше само музиката, за която набързо се погрижиха. Тъй като нямаше събрани още достатъчно средства, за да купят орган, някой подари една раздрънкана латерна, която бучеше като тромпет; един смесен хор започна да разучава на бърза ръка стари католически черковни песни, които за по-голяма тържественост, пък понеже и без това никой не разбираше старинните думи, се пееха на латински. Разделиха хора на различни групи, привлякоха и обучиха деца, а под формата на една литургия, която трябваше да обнови и съживи черковната служба, поставиха само за опит една истинска малка драма, която с течение на времето лесно можеше да се развие в някое пищно представление на средновековна мистерия.

Ала всичко създадено щеше да бъде безполезно, ако не се приложеше и една благотворна строга дисциплина. Свещеникът държеше непременно да има много хора в храма и затова беше настръхнал срещу всички, които не идваха на черква. Така той насочи копието си преди всичко към ония, които се държаха настрани и дръзваха да знаят сами онова, което той възвестяваше от амвона.

— Не йезуитите и суеверните — крещеше той с пълен глас от амвона — са сега най-опасните враг на черквата, а равнодушните и хладните, които със своята самоуверена надменност, със своето жалко полузнание си мислят, че могат да минат без нашата черква и религиозна общност, презират нашите поучения и проникнати от недостоен светски дух, се стремят само към земното, към материалните си интереси и наслади. Защо не виждаме между нас тогова или оногова, когато сплотени в нашия храм се мъчим да се издигнем над преходното и търсим да намерим божественото и нетленното? Защото сега, когато след стогодишна борба ние освободихме черквата от сковаващата я броня на догмите, тези хора си мислят, че няма вече в какво да вярват, от какво да се боят, на какво да се надяват и че няма нещо, което те не могат да кажат по-добре от който и да е свещеник! Защото те не знаят, че всяка вяра, минала и сегашна, и всички познания за божествените неща образуват само една свързана, голяма и дълбока наука, която продължава да съществува и трябва да бъде насочвана от ония, които са я изучавали и я разбират. И най-после, защото те не знаят, че в горчивия час на смъртта ще жадуват за нашата подкрепа и ще се нуждаят от тайнствената утеха на дарохранителницата!

Но те все още са заслепени от себелюбие и високомерие. И защото благодарение на нашите заслуги сега са свободни и неограничени от нищо, от неблагодарност се отказват да се присъединят към нашите здраво сплотени редици и изправени срещу силата на мрака и на лъжата, да се борят заедно с нас в битката на живота, да превръщат нашата радост в своя радост и наричайки се християни, да украсяват олтара заедно с нас! И така си карат те — равнодушни, безразлични, горделиви. Естествено те не знаят колко бедна и жалка е тяхната самоувереност в нашите очи, тази сигурност, която ние, разбира се, не можем и не желаем да им отнемем, макар те да я дължат само на нас. Естествено те не си дават сметка колко безплоден е пътят, по който вървят и по който не звънтят неделните камбани и не сияят великденските празници и възкресението. Но не възкресението на плътта имам аз пред вид, а възкресението на духа, вечния великден на сърцето! Но какво ги интересува тях всичко това! Никаква благословия не ги съпътствува, душата им е огорчена и яд ги обзема към нас, който се радваме на нашите победи, на делото на нашия бог Исус Христос и се веселим около великденското агне сега и во всеки веков. И когато реките и потоците се освободят от ледовете и нашата ладия, „натежала до потъване от товар, се отдалечи блажена и ликуваща“[1], тогава те ще стоят тъжни на брега и дръзко ще гледат подире ни — отлъчили и осъдили сами! Защото ние не осъждаме никого и не анатемосваме никого. Не, ние оставяме всекиму свобода, не забравяйки впрочем страшно двусмислените думи: „Пред роба, който разкъсва веригите, пред свободния човек не треперете!“[2]

Но ти не ги оставяй да се откъснат от веригите, по-яки от диамант, на твоите вечни нравствени закони, които сам си сътворил, о вселюбиви господи и създателю, творецо на устоите на сушата и на опасващата я морска шир, о ти, който си издигнал вечния небосвод над нас! Върни ги отново в твоето закрилящо светилище, което ние изградихме по твоя повеля, възвестена ни чрез устата на Мойсей:

„И всеки от вас, мъдър по сърце, нека дойде и направи всичко, що е заповядал господ: скинията, нейните платнища и горното й покривало, кукичките и дъските й, върлините й, стълбовете й и подложките й, ковчега и върлините му, очистилището и завесата за преграда, трапезата и върлините й, и всичките й принадлежности и хлебовете на предложението; и светлинна за осветлението с неговите принадлежности, и кандилницата му, и светлинния елей; и кадилния жертвеник, и върлините му, и по мазния елей, и благовонното кандило, и завесата при входа на скинията; умивалника и подложките му, служебните одежди за служба в светилището, и свещените одежди на свещеник Аарона, и одеждите на синовете му, и за свещенодействие.“[3]

Въведи ги в твоя дом, за да се молят заедно с нас.

О мирова душа, о дух на вселюбов,

и ти, неотразим, всечуващ слух господен!

Един безкраен химн, несекващ славослов,

в зори и вечерта оглася небосвода.

Един несекващ химн, безкраен славослов,

от вечер до зори оглася небосвода.

Моли се таз душа от синия покров

да вдъхне в тебе зрак и порив благороден!

Господи, дай те да потърсят царството на вечността с копнежа на Гьотевата жрица, която казва:

На този бряг застанал от дълго, аз се взирам —

душата на Елада в далечината диря.

И нека те запеят заедно с издъхващото цвете на поета:

Вечно огнено сърце,

искам в теб да изгоря!

Разгърни се, купол син,

над посърнали недра!

Пролет, славя този твой

свеж зефир и чуден зрак.

Ще заспя без скръб и знам:

ще остана в онзи мрак.

И нека техният отговор бъде:

Дух открай непридирчив,

не губи надежда ти —

семе ще получи туй,

що е длъжно да цъфти.

Нека живия ти прах

пръсне вихрената смърт —

пак от прах ще възкресиш

себе си на тази твърд.

Амин!

Щом проповедникът завършеше тези благозвучни слова, нерядко с бликнали искрени сълзи в очи, сам трогнат от собствените си брътвежи, слушателите му се струпваха около него на излизане от черква и с благодарност му стискаха ръцете. И после край богато наредените трапези лените го обсипваха с прочувствени похвали, а разумните мъже го славеха, задето сега пак можели да служат на черквата и да бъдат добри християни, без някой да ги счита за ограничени и изостанали.

Между набедените в равнодушие и безразличие беше и Юкундус. Той не беше враждебно настроен към новата черква и не искаше с нищо да й попречи, защото знаеше много добре, че на този свят всяко нещо трябва да си мине по реда. Но със своята наивна любов към истината той не можеше да се преструва, че е привърженик на тази — поне за разумните мъже — престорена набожност и без много приказки и шум той се възползува от правото си на лична свобода. В това отношение Юкундус се показа твърде упорит, защото това бе почти едничката област, в която свободата му не бе ограничена нито от любовта, нито от грижите.

Макар Юстина да бе една от главните опори на черквата, тъй като с уважението, с което се ползуваше, тя би могла да мине едва ли не за председателка на черковното настоятелство, свещеникът не можеше да се примири с държането на мъжа й, който сякаш нарочно искаше да покаже, че не одобрява неговото дело и стои над него. Той чувствуваше това самоотлъчване като ням упрек, отправен към него, и като мълчалива критика на делото му.

Затова свещеникът ненавиждаше Юкундус и го нападаше в проповедите си. Някои от новите свещеници бяха възприели един лош навик от старите: от амвона — откъдето само те имаха право да говорят и никой не биваше да им противоречи — те си позволяваха да казват неща, които лично ги засягат, и по своя воля да порицават и обвиняват когото си искат. Юкундус обаче не знаеше нищо за това, защото не даваше много ухо на хорските приказки и не търсеше да открие смисъла на неясните намеци.

Когато късно вечерта той отиде в дома на свещеника, за да вземе жена си, както беше обещал, проповедникът тъкмо бе свършил беседата си за освежителното взаимодействие между черквата и изящните изкуства, която бе изнесъл пред неколцина приятели. Поканиха Юкундус да поседне за малко.

— Ако бяхте ми направили удоволствието да почетете моята скромна беседа с присъствието си — рече свещеникът, — може би щяхте да намерите някаква възможност за помирение с черквата в мисълта, че е дошло време изкуството да се отблагодари на религията за съществуването си и да се отплати на добрата си и богата, но днес така осиромашала майка! Може би вие сам щяхте да намерите някакво удоволствие в това да участвувате заедно с нас поне в една от големите оратории и заедно с нас да излеете сърцето си в песен, пък дори и да си мислите през това време каквото си щете, като предоставите и на нас същото право!

Изпълнена с надежда, Юстина погледна при тези думи мъжа си. Тя беше запазила най-хубав спомен от музикалното тържество в един голям град, в което бяха участвували двамата още през първата година на техния брак. При изпълнението на тържествената библейска оратория те бяха стояли така близо един до друг, че в паузите можеха да се държат за ръка. Вечерта Юкундус бе прегърнал нежно жена си и й бе признал, че въпреки всичко преживяно никога досега не е бил така щастлив като днес, защото, докато сам е участвувал в тази хармония от музика и песни, е чувал до себе си нейния любим глас.

Но сега, изпаднал в мрачно настроение, което не се бе разведрило от натрапчивата покана на свещеника, той отвърна малко сухо:

— Аз не споделям вашето мнение, че религията е създала изкуството. По-скоро мисля, че изкуството е съществувало само за себе си открай време, че то именно е водило известно време вярата по своя път и я е тласкало напред.

Свещеникът цял се изчерви; в кръга на най-близките си привърженици той не търпеше такива възражения и затова каза:

— Нека не навлизаме много дълбоко в този въпрос. Не само в едно отношение вие сте лаик, иначе сигурно щеше да ви е известно, че днес ние, теолозите, сме включили в нашата богословска наука няколко области на познанието, които по-рано не спадаха към нея, а на хора като вас липсва всяко разбиране по тези въпроси.

Юкундус отвърна малко грубо:

— Може би вие, теолозите, чувствувате такава нужда. Но аз не смятам, че с това вашата теология е придобила характера на жива наука, както и някогашната кабалистика, алхимия и астрология не могат да бъдат наречени науки!

Дълбоко засегнат и обиден от тези думи, свещеникът извика:

— Омразата към нас ви прави сляп и ви кара да говорите безсмислици. Но достатъчно, ние сме се издигнали над вас и над подобните вам, а вие, заслепени от надменността си, ще разбиете глави в нашата здрава крепост!

— Винаги сте готов да минете в крайност! — каза Юкундус, който през това време съвсем се бе успокоил. — Ние не сме се юрнали да разбиваме никакви стени! И въобще не става дума нито за омраза, нито за гняв! Касае се просто за това, че ние не бива да създаваме все нови катедри за неща, на които никой никого не може да научи, ако иска да бъде правдив и честен, и да предоставяме тези катедри на ония, които протягат ръце към тях. Поне аз самият виждам засега така нещата, а на вас ви желая успех, но ви моля мен да ме оставите на мира, защото в това отношение не допускам никакви шеги!

Последните думи той изрече с твърд глас и този глас прободе като нож сърцето на жена му, която вече го бе хванала под ръка, за да си вървят. В обновената черква, която й се струваше така либерална, така просветена и справедлива, в последно време тя беше намерила почти единствената опора, единствен лек срещу тайната мъка, която я гнетеше, а сега мъжът й се бе разбунтувал открито срещу тази черква. Защото в сравнение със свещеника тя го смяташе за непросветен, за невежа и несретник. Сред така образования и красноречив черковен свят внезапно бе избухнало религиозното разцепление, а заедно с него започваше и семейното й нещастие.

Щом излязоха на улицата, Юстина пусна ръката на мъжа си и тръгна до него, като се олюляваше и плачеше тихо. Тъй като валеше дъжд и духаше бурен есенен вятър, Юкундус си помисли, че й е по-удобно да върви сама и не обърна внимание на състоянието й. Когато стигнаха в къщи, тя външно се бе успокоила, вътрешно обаче трепереше от вълнение и негодувание.

Обзет от други грижи, Юкундус бързо забрави тази случка и реши, че те трябва да поговорят за тяхното положение: обясни й, че според него мястото му не било в тази къта, че все пак било редно сам да опита да стъпи здраво на собствените си крака, докато е още време, и поиска тя да дойде с него в столицата, където имал добри връзки и приятели. Ако може, нека вземе малко пари от родителите си, само колкото за в началото, не повече от тези, които вече е изхарчила за черквата и за други нейни прищевки; тогава няма защо да се страхуват за бъдещето.

Последните си думи Юкундус едва смотолеви — сам нямаше да има нужда от нищо, но знаеше, че Юстина се бои от немотията.

Но когато той стигна дотук, тя не можа повече да се сдържи. Суровата първичност на издигналите се от народа семейства, която понякога се проявява у мъжете, сега внезапно избухна и в нея с цялата си грубост. Без да мисли, тя му кресна невъздържано и яростно да върви където ще, тя нямало да тръгне подире му, щом не можел да постигне нищо в тяхното предприятие, където нищо не му липсвало и всички били готови да му помагат. Нито на близките й, нито на нея самата и през ум не можело да им мине да направят и най-малката жертва за такъв загубен човек и да пилеят пари за такъв…

Тя употреби една дума, която едва ли някога бе изричала и която, макар и да не беше неприлична обида, все пак никой истински мъж не би понесъл от страна на жена си.

Едва думите се изплъзнаха от устата й и Юстине стана бяла като платно; с широко отворени очи тя гледаше мъжа си, който, пребледнял още от първите й думи, сега мълчаливо излезе.

Юстина изтича да намери майка си, но тя беше при един от братята й и младата жена отиде в дома му, за да потърси там съвет и закрила.

През това време Юкундус събуди майка си, която се бе почувствувала изморена и си бе легнала да спи, накара я да се облече, събра най-необходимото за път, отиде сам да наеме кола и незабелязани от никого, двамата заминаха в бурната дъждовна нощ. Той беше взел със себе си само малкото скътани пари, които му бяха останали от продажбата на стария дъб.

От този миг у двамата съпрузи не остана ни следа от тяхната лъчезарна и щастлива усмивка, сякаш тя никога не бе разцъфтявала върху лицата им.

Седнал в тъмната кола до състарената си майка, която, примирена със съдбата и капнала за сън, отново беше задрямала, Юкундус виждаше пред себе си красивото лице на Юстина, както в оня миг, когато тя за пръв път му се бе усмихнала.

„Тази усмивка — мислеше си огорчено той — се дължи само на прелестното свиване на един особено оформен мускул, но само едно леко срязване е достатъчно — и цялото очарование изчезва завинаги!“

След като цяла нощ не си бе легнала, Юстина застана в утринната дрезгавина пред огледалото и впери поглед във вцепенените си бледи устни; с мъка се опита да се усмихне на красивия жесток блян по изчезналото щастие. Но устните и страните й си оставаха вкаменени и неподвижни като от мрамор. От този миг насетне тя вече не отвори уста от сутрин до вечер и така дни наред.

[1] Гьоте, „Фауст“, I част. ↑

[2] Шилер, „Думи на вярата“. ↑

[3] Втора книга Мойсей, гл. 35, ст. 10 и пр. ↑

Трета глава

Юкундус пристигна в столицата на кантона и тук главната му грижа беше да гледа майка си, която се разболя от тревоги и грижи. Но клетата жена не можа вече да се оправи и скоро се помина, защото бе загубила всякаква надежда, че щастието ще се усмихне отново на сина й, пък и не можеше да го упрекне в нищо, тъй като сама не бе успяла в живота.

Когато се връщаше от погребението й, той срещна един офицер, с когото се познаваше добре, но не го бе виждал от дълго време. Офицерът го попита как живее сега и след като Юкундус му довери някои неща, които все пак можеше да сподели с чужд човек, военният веднага му каза, че търсел тъкмо някои като него, за да заеме едно свободно място в неговата голяма търговска и предприемаческа фирма. Трябвал му спокоен човек, в когото да има доверие, човек, който ще изпълнява бързо и точно задълженията си, няма да се мае много, ще бъде винаги нащрек и главно няма да върши сделки за собствена сметка.

Юкундус се споразумя с военния, прие веднага предложената му служба и още от самото начало всичко тръгна добре. Работата му беше от такова естество, че нямаше нужда нито сам да мами и лъже хората, нито пък да вярва на лъжите на другите. Не беше необходимо да бъде прекалено взискателен или да подбива цените, да се пазари, да надхитрява другите или сам да се пази от техните хитрувания. И когато се отърси постепенно от неувереността си, сякаш завеса падна от очите му и той отново си възвърна способността да разбира и работи с хората.

Така дните му течаха сериозни и тихи, без ни най-малка радост да разведрява лицето му. Беше загубил всякаква връзка с Юстина и напразно очакваше вест от нея, че съжалява за обидата, която му е нанесла, и че го моли за прошка. Да стори това я възпираха обаче близките й, които смятаха, че е по-добре да оставят засега нещата такива, каквито са, и да изчакат да видят дали щастието на Юкундус ще се окаже трайно. Те с право казваха „щастието на Юкундус“, защото, да намериш себе си в такива мрачни дни, е по-скоро въпрос на щастие, отколкото обикновено са склонни да признаят хората; и тук това щастие зависеше може би единствено от случайната среща с онзи опитен и проницателен чужд човек.

Но безрадостният и горчив покой на Юкундус не продължи дълго. В работата си той от ден на ден ставаше все по-полезен и не след дълго — без някой да се застъпи за него — бе повишен доста над длъжността, на която първоначално бе назначен, така че голямата заплата, която по-рано му се струваше почти недостижима, и изгледите да придобие свой собствен имот сега сякаш възникнаха напълно естествено. Тъкмо по това време обаче в обществения живот се появи едно политическо течение, към което той страстно се привърза, по-скоро поради изживяното огорчение, отколкото от някаква симпатия.

Бяха изминали четиридесет години от онези политически преобразования в републиката, благодарение на които народът си възвърна загубените права и разшири тези, които имаше. И сега в по-младото поколение назря решимостта да създаде една нова епоха, но бившите реформатори, които бяха на власт, не я разбираха и не искаха да я признаят. Те бяха на мнение, че светът и държавата — такива каквито, са в момента — са окончателни и добри и затова отказваха с едно вечно и упорито не да сътрудничат за някаква по-съществена промяна, като се ограничаваха само с това непрекъснато да допринасят за постепенното усъвършенствуване на съществуващия ред, който някога така много бе възхваляван. Поради тази съпротива ги считаха за изостанали, дори за врагове на напредъка, и те възбуждаха някакво раздразнение срещу себе си, което с течение на времето ставаше все по-силно. Но тъй като се грижеха за обществените дела съвестно и честно и влагаха много старание във всички работи, които сами по себе си в никакъв случай не можеха да минат за назадничави, трудно можеше да се намери повод за някаква по-голяма акция срещу тях. Защото, ако народът сам не стигне до насилствени действия, от които един ден от само себе си да възникне онова, което желае, ще бъде необходимо огромно душевно напрежение, за да постигне той по законен път целта си — да премахне конституцията, която сам си е дал, и представителите, които сам си е избрал, и да постави на тяхно място нови.

Това напрежение, което при насилствената промяна се предизвиква от проливането на няколко капки разгорещена кръв, достига до народа по друг път и го кара да вземе решения само след като извърши първата си неправда чрез едно несправедливо обвинение, а после — верен на принципа, че онзи, който е извършил неправдата, преследва с все по-голяма омраза пострадалия — не се спира, докато не отхвърли настрана камъка, в който се е препънал, и не си извоюва желания от него нов правен ред.

Но и за такова пълно и цялостно обвинение, което би било достатъчно за тази разпространяваща се психоза, не можеше да се намери истински повод. При изявата на всеки един от незадоволените стремежи не се касаеше до нечестност или желание да се измами народът, а беше само въпрос на целесъобразност, която впрочем се оспорваше.

Щом обаче един народ или една република търси на всяка цена да се скара с водачите и управниците си, той не се чуди много-много как да започне, а измисля все нови и нови поводи. Така и привържениците на това течение застанаха в края на краищата пред управниците си и им казаха: вашите физиономии не ни се нравят вече.

Това стана чрез едно странно политическо движение, което криеше в себе си по-големи ужаси и мъчителни преследвания от която и да е кървава революция, макар никому да не бе ударена нито една плесница и никому да не падна ни косъм от главата.

В началото започнаха да се подиграват с по-незначителните хора заради някои техни слабости, след това взеха да осмиват други, вече по-знатни личности ту заради някои смешни, ту заради някои неподобаващи техни качества, които нарочно се изопачаваха. Това настроение — да се вземат известни хора на прицел и да се преследват с подигравки — се разпространяваше все повече и повече, явиха се подстрекатели и виртуози на гаврите и хулите и не след дълго веселите подигравки се превърнаха в яростни клевети, които се носеха навсякъде, петняха домовете на жертвите и правеха личния им живот за посмешище по улици и площади.

След като жертвите бяха направени за посмешище, забъркани и замесени в едно тесто от клевети, от измислени телесни недъзи и навици и най-често от просташки обноски, и мачкани отвсякъде, внезапно им вменяваха във вина някакви скрити, отдавна извършени престъпления, някакви гадни привички и какви ли не долни мисли и деяния и понеже тези хора се бяха ползували досега с авторитет, вината изпъкваше още по-ярко и ставаше нетърпима. И макар обвиненията в определени престъпления, които от всяка гледна точка би трябвало незабавно да предизвикат съдебно преследване, да бяха оттегляни с усмивка още при първия протест от страна на засегнатите, все пак създаденото неприязнено чувство към тези хора не се изличаваше. Всички други смътни и нелепи обвинения си оставаха, защото жертвите им бяха безпомощни — и така сред всеобщия ужас и отвращение настъпи истинска безнаказаност, още повече, че всеки съдебен процес се превръщаше в тържество за клеветниците, които използуваха случая да отправят най-тежки закани.

Така от всички свърталища и бърлоги се втурнаха участници към този всеобщ събор на клеветата и поруганието. Хора, чиито физиономии, начин на живот и дела бяха подходящи да станат предмет на изобличение, на възмущение и подигравка, заставаха именно в най-предните редици и като истински князе на злоезичието и клеветата издигаха глас. И колкото по-мощен бе гневният вой, толкова по-тихи и боязливи ставаха охулените. Но за обвинените най-страшна беше изтърканата фраза, която лекомислените зяпльовци повтаряха, а именно, че дори само една стотна от обвиненията, както казваха те, да е вярна, това би било предостатъчно; без обаче и да помислят, че — погледнато справедливо — всеки един от тях носи на плещите си поне една такава стотна.

Наред с видните и известни личности от кантона понякога в някое затънтено кътче смазваха и някой беден, никому неизвестен човек и той писукаше като самотно пиленце, нападнато от пор в непрогледна нощ. Понякога настървените зверове и самите князе на клеветата се нахвърляха един срещу друг, но скоро се връщаха отново с изпохапани и разкървавени муцуни на общия събор, без да бяха пострадали кой знае колко. Те зализваха разрошената си козина и нагло взимаха отново думата.

Това явление беше така ново и своеобразно, че никой познавач на историята не би могъл да го сравни с нищо от миналото, въпреки че неведнъж държавни промени и по-голяма свобода са възниквали при несправедливи поводи или под лъжливи предлози.

Хората, изпаднали в беда, опетнени, гонени — макар при това да не бе пролята нито капка кръв и никой да не ги бе докоснал с ръка, — се видяха изоставени от старите си приятели, които хладно изслушваха техните уверения, че са невинни, макар сами да не бяха сигурни, че няма да ги сполети същата участ. Други, които можеха да се намесят решително и смело, мълчаха от страх, че и на тях могат да им лепнат някое позорно петно пред годеницата или съпругата им; а имаше и такива, които мълчаха заради спокойствието и доброто име на непълнолетните си деца. Не един благодареше на бога, задето е бил пощаден досега, давайки си сметка, че той сигурно има някоя човешка слабост, заради която би могло да го сполети зло, и затова стоеше свит настрана. Досам него се таеше някой явен злодей, препалено известен, за да се присъедини към гонителите, впил в него острите си зли очи и чакащ да види какво ще му се случи. Пощадиха злодея не само защото беше опасен и клеветниците се бояха от него, но и защото въпреки всичката си привидна възбуденост онова странно движение не разточителствуваше излишно и не търсеше други жертви освен тези, които се изпречваха на пътя му.

Впрочем хората ясно съзнаваха, че това в същност е само една голяма, доста груба шега. Докато тълпата не се стесняваше да показва пред целия свят, че държавата се разяжда и е изцяло завладяна от злоба и низости — истинската тиня на подлостта, от която не е лишена никоя страна, си живееше необезпокоявана в своя мир и по собствено желание не се показваше на светлината дори за да участвува в събора на клеветата и да помага в ограбването на омразната й почтеност. Ревностната сган от лъжци приличаше на обикновена селска клюкарка, която с чувството си за хумор смята за естествено всеки да чуе това, което му се ще да вярва, а оклеветените да не вземат твърде надълбоко шегите й.

Юкундус не притежаваше такова чувство за хумор. В сегашното си състояние той беше двойно повече предразположен да вярва на всичко, макар иначе със своя прям характер да не бе склонен да взема клюките за истина. Въпреки че в деловия си живот беше станал предпазлив, това движение го изненада като дете: той вярваше като в евангелие на всяка гадост, която се изнасяше публично, и беше крайно учуден, че всичко това е могло да се случи в една република.

Неговите странни съграждани, зелдвилци, още от самото начало приветствуваха тези събития като настъпването на златен век. За тях нямаше нищо по-весело от осмиването и сгромолясването на толкова много угрижени и оклюмали физиономии, които дълго се бяха старали да минават за по-добри от останалите. Зелдвилци не се проявяваха много в измислянето на гадости, но затова пък бяха много дейни, когато трябваше да се изложи някой на присмех. В столицата те пристигаха непрекъснато поотделно или на цели дружини, за да видят какво ново има и да участвуват в движението, което с всеки изминат ден все повече се разрастваше.

Тъй като Юкундус беше най-свестният измежду тях, те го провъзгласиха за свой главатар. Съвсем сериозно той застана начело на смеещия се и вечно гуляещ зелдвилски еснаф, тъжен и угрижен, но същевременно възмутен и жадуваш за възмездие.

Той никога не бе виждал света в такава светлина и сега му се струваше, че пролетта е изчезнала и вместо нея е останал нажеженият сив пясък на една безнадеждна пустиня, в чийто далечен забулен край изчезва самотната сянка на жена му. Когато в клубове и по събрания виждаше редом със смелите и известни агитатори какви ли не типове, измъкнали се из тъмните дупки, хора, които с мръсните си ръце се мъчеха да удавят дългогодишната си зла съдба в общия потоп или пък се стараеха като с кука да закачат и смъкнат до себе си горния слой на обществото, на него му ставаше ясно, че тези, които му стискаха ръка, не са никакви епитропи. Но той изпитваше по-скоро дълбоко състрадание към тези светии — жертви според него на един свят, за който смяташе, че сам може много да разкаже. Както света Елисавета бе предпочела да се грижи за страдащите от нечисти болести и за сетните сиромаси и дори бе легнала в леглото на един прокажен, така и Юкундус изпитваше истинска нежност към тези крастави овце и всеки ден се събираше с хора, които по-рано не би докоснал и с пръчка, както се казва.

Междувременно народното движение вече излизаше от първоначалния си кипеж и насочвайки народа към целите му, прогони тъмните личности от своята среда и установи новите си права, както се извличат ярки багрила и благоухания от тъмни и мръсни вещества, които след това се изхвърлят. Той едва ли си даваше сметка, че заедно с тази пропаднала сбирщина сам вече е изтикан встрани от главното течение: а когато започна да съзнава това, завладя го ново чувство на състрадание към бедните пророци, които пак щяха да останат измамени. Не помогнаха и съветите на някои по-умни зелдвилци, които му пошушнаха, че клеветниците и враговете на честните хора не са вече на мода, че сега гражданите се вълнуват от чисто политически и държавни въпроси и той не бива да се излага повече; хората отново се нуждаели от държавни институции и порядъчност и държавата не можела да се управлява от лъжци мошеници. Но той имаше вяра в бедните и отритнатите и не слушаше онези, които го предупреждаваха.

За да покаже явно, че има смелостта да ги закриля, един ден той покани голям брой от тези свои приятели на тържествено угощение в една кръчма, където ги нагости така богато, че те изпаднаха в отлично настроение.

Западнали дребни адвокати, непочтени, осъждани малки чиновници, разни безчестни търговски посредници, безделни и фалирали търговци, непризнати зевзеци и всякакви измамници седяха около него, ликуваха и пееха, сякаш бе настъпило хилядолетното царство божие. Но колкото повече се развеселяваха те, толкова по-сериозен ставаше Юкундус и дори най-леката усмивка не трепваше по тъжното му лице; спомняше си за дните, когато и той беше радостен и с цялата си душа се наслаждаваше на живота… Но сега всичко беше свършено!

Когато виното започна да развързва все повече езиците и да замъглява разума, веселите сътрапезници заприказваха за своите съдби и подвизи, за неправдите, които бяха изтърпели. Тогава тук-таме някои се обадиха и взеха да противоречат на други, трети започнаха да отричат твърденията им, четвърти ги оборваха, пети се впускаха в подробни обяснения и така се вдигна ужасен шум и бъркотия от взаимни нападки и обвинения. На непредубедения слушател можеше да стане ясно, че пред него се разгръща една огромна и объркана мрежа от дребнави и не твърде славни дела, заради които всички взаимно се наричаха най-черни негодници, като репликите им се пресичаха и преплитаха така изкусно, че ако човек би поискал да им направи една схема, подобна на схемата на звуковите трептения, открити от Хладни, тя би представлявала най-изящната брюкселска дантела или пък най-тънкия генуезки филигран — така чудни и разнообразни са делата господни.

Отначало от обич, а после от учудване Юкундус се опитваше да разбере и да разнищи тази мрежа, но лицето му ставаше все по-мрачно, колкото по-ясно и сигурно съзнаваше, че отново се бе показал лековерен. Обаче опасните кръстосващи се нападки започнаха да стават все по-гръмогласни и заплашителни, а на някои места преминаха дори в настъпателни действия — както си седяха на масата, няколко двойки се бяха стиснали вече за гушите, а други си дърпаха брадите. Тогава опитният гостилничар се намеси, прилагайки едно сигурно средство, за да умири надигащата се буря. Веднага взе да нарежда на масата вече готовото второ ядене, което се състоеше от прости, но богати блюда от говежди крака, боб, картофи, лук, херинги и сирене. Щом ругаещите се сътрапезници видяха тези лакомства, веднага се укротиха и алчно се нахвърлиха върху тях, потънали в дълбоко мълчание, което никой не наруши, докато всичко не бе унищожено.

След това последва тържествено общо помирение като на някаква братска трапеза и всички изказаха съжаление, задето са били така неразумни сами да се нападат един други, и то точно сега, когато било толкова нужно да бъдат сговорни. Много по-добре и по-целесъобразно, казваха те, би било да изправят отново пред съда някой народен враг и потисник или да почнат някоя весела гонитба на виден гражданин. Все още имало такива, които се разхождали непрекършени и с вирнати носове или пък се свивали нейде, разчитайки, че бурята ще ги отмине. Но крайно време било да измъкнат някои от тях и да подновят терора.

Взеха по принцип решение за такива действия, а след това започнаха да назовават възможните жертви, които щяха да бъдат лишени от щастие и чест. Не след дълго се спряха на три имена — това бяха хора, които някога се бяха изпречвали на пътя на един или на друг от компанията, и затова ги ненавиждаха. Когато обаче поискаха да решат по какъв начин да започнат нападките срещу слабостите и провиненията им, присъствуващите на събранието не можаха да измислят нищо или защото находчивостта им бе отслабнала, или пък защото природната им интелигентност беше малко замъглена в този късен час. След като направиха куп неподходящи и безсмислени предложения, които веднага се отхвърляха, някой извика най-после:

— Няма какво, ще трябва пак да се обърнем за помощ към „жената със зехтина“![1]

Юкундус, който следеше с нарастващо внимание разговора, попита коя е „тая жена със зехтина“. Обясниха му, че тя била една стара жена — наричали я така по библейската вдовица, в чиято делва дървеното масло никога не се свършвало, както не се свършвали добрите съвети и злоезичието на тази старица. Когато сметнели, че нямало какво лошо да кажат и с какво да опетнят някого, тази жена, която живеела в една отдалечена колиба, все успявала да изстиска по някоя и друга тлъста капка, с която да го омърси, и само за няколко дни съумявала да разнесе клеветата из целия край.

Юкундус предложи да се заеме със задачата и да отиде при „старицата със зехтина“, на което другите с радост се съгласиха. Той поиска да му повторят ясно имената на избраните жертви. Това бяха — доколкото му беше известно — все свестни хора, които не бяха дали повод за приказки, и той записа внимателно и точно всички имена в бележника си.

След това почерпи още веднъж компанията с хубаво вино, за да направи сътрапезниците си още по-словоохотливи, и като въздъхна тежко, се облегна назад, за да слуша по-добре.

Обаче господата се бяха уморили вече от сериозната работа, по им се щеше да си попеят и затова подеха на висок глас първите куплети на всички песни, които знаеха.

Залата, в която седяха, беше голяма, но много ниска, по-скоро тъмна, отколкото светла и съвсем странно украсена, тъй като съдържателят беше откупил тапетите от една по-голяма къща, откъдето ги бяха свалили, и с тях бе облепил кръчмата.

Тапетите представляваха огромен и величествен швейцарски пейзаж, който минаваше по четирите стени — цял планински масив със снежни върхове, зелени пасища, водопади и езера. Но тъй като салонът, в който първоначално бе седял този разкошен тапет, беше един път и половина по-висок от помещението, в което беше пренесен сега, с него можаха да облепят дори и тавана, така че огромните планински великани — Юнгфрау, Мьонх, Айгер, Ветерхорн, Шрекархорн и Финстерархорн — се пречупваха на половин височина и допираха заснежените си, но потъмнели от парите и от дима на лампите върхове в средата на ниския таван на залата. По стените обаче се бяха ширнали зелени пасища, осеяни с червени и бели крави, малко по-надолу блестяха сини езера, по които плуваха параходи, окичени с пъстри знамена, виждаше се как по терасите на ресторантите се разхождат дами с господа със сини фракове и жълти мундири и с високи старомодни шапки. Виждаха се и строени войници с бели панталони и хубави високи шапки; на цяла една опъната като с конец редица войници червената лява буза беше малко по-встрани от надлежното й място — вероятно по погрешка печатарят бе изместил малко червения цвят и сега стоящите извън празните бузи кръгли червени петънца приличаха на сянката на земята, когато пада при лунно затъмнение върху месеца; това явно никак не се харесваше на полковника с широката двурога шапка, който ги командуваше с протегната ръка.

Надлъж по целия пейзаж, на височината на седнал човек, минаваше тъмна мръсна лента, останала от мазните глави на постоянните посетители, които с течение на времето се бяха опирали о тапета.

Внезапно един бледен младеж, когото другите на масата наричаха Идеалиста, погледна замърсената картина на отечеството върху тапета и веднага я използува за една пламенна наздравица за чудесната, свидна и красива родина, която обгръща тук смелите съзаклятници като един малък роден край. И тъй като тези бедни по дух и лишени от щастие хора обичаха отечеството си, думите му намериха шумен отклик в душите им и те изпяха една по една всички известни патриотични песни. Само няколко души останаха равнодушни и продължиха да ядат херинги, като мятаха ловко рибешките мехури нагоре към надвисналите над главите им вечни снегове и те оставаха полепени по тях.

Това накара другите да заръмжат от негодувание, а ораторът-идеалист укори осквернителите заради простащината им и извика, че те сами са захвърлили еснафските си души върху образа на родината и са измърсили чистите алпийски вечни снегове. Онези обаче само се изсмяха и викнаха:

— Вие сами сте еснафски души! — И така отново избухна шум и крамола.

Юкундус сложи ръце на масата, подпря глава и дълбоко въздъхна.

Тогава сред врявата екна тънкият фалцет на бившия началник на общинската каса, който напразно се опитваше да подхване онази песен, която Юкундус бе пял през гората на път към певческия празник. Най-после той си спомни последните думи и се провикна с писклив глас:

Народна радост щом захване,

то вик и шум е позволен —

ех, по-добър и да не стана,

не съм и по-лош в този ден.

И Юкундус си спомни за онзи хубав и щастлив ден, когато за пръв път видя Юстина, и като зарови по-дълбоко лице в ръцете си, с мъка задържа горчивите сълзи.

Юстина също си спомняше с все по-голям копнеж за деня, в който за пръв път бе срещнала Юкундус, тя с радост щеше да го потърси и да поправи грешката си, ако през това време не се бяха разиграли някои други събития. Първата пречка беше, че той се бе присъединил към народното движение и общуваше с тази дружина нехранимайковци, а цялото нейно семейство и всичките й познати бяха против него и гледаха много мрачно на създалото се положение.

За да се успокои душевно и да разсее мислите си, тя с ново усърдие се бе отдала на грижи за украсяване на черквата и бе разширила дейността си дори извън нейните предели. Беше начело на всякакви благотворителни инициативи и сега й бяха необходими здрави обуща — нарочно заръчваше да й ги правят по-яки от преди, — защото постоянно тичаше нанякъде — от училище в училище, от къща на къща, от събрание на събрание. При всички тържества и събрания, сказки и чествувания тя седеше на първите редове, но нийде не намираше успокоение и дори и най-лека усмивка не озаряваше вече бледото й лице. В стремежа си да намери покой тя отново се върна в певческото дружество, което беше напуснала отдавна, и пееше там със сериозно лице и със звучен глас, без обаче да изпитва ни най-малка радост. Лекарят дори се опасяваше за здравето й и казваше, че вибриращият мелодичен тон на гласа й подсказвал за наченки на гръдно заболяване и че тя трябва да щади силите си.

За всички беше ясно какво й е, но не знаеха как да й помогнат, тъй като те сами се нуждаеха от помощ. Защото по това време тежката криза, която бе избухнала отвъд океана, обхвана страната, развихри се над целия търговски свят и с такава неочаквана ярост разтърси фирмата „Глор“ — макар тя да изглеждаше тъй солидна, — че без малко не я смаза и само с огромни усилия тя успя да устои на тази буря. В течение на няколко седмици зловещите съобщения валяха като град, създаваха безсънни нощи на тези горди хора, превръщаха утрото в ужас и дългите дни в непрестанни изпитания. Огромни количества стока лежаха обезценени отвъд моретата, всичките им вземания бяха почти несъбираеми, натрупаното състояние се топеше от час на час със спадането на твърде доходните ценни книжа, в които беше вложено. И така в края на краищата им остана само имението и някои полски имоти, които минаваха от поколение на поколение в техния род. Но най-после трябваше да бъдат пожертвувани и тези имущества, за да могат собствениците им да посрещнат задълженията си към големите предприятия, които трябваше да уредят тъкмо по време на бурята.

Бледи и тихи, мъжете правеха сметки и шушукаха по цели дни и нощи. Животът в къщата сякаш беше замрял — слугите работеха, без някой да им дава нареждания, и приготвяха яденето, но никой не се докосваше до него или ако хапнеше нещо, не обръщаше внимание какво е то. Часовниците спираха и минаваха дни, докато някой със загрижено лице посегнеше да ги навие отново. Нагласяваха ги според единствения, който вървеше още, както в тъмнината човек пали една свещ от друга. Никой не забелязваше вече котенцата, с които до деня на нещастието и големи, и малки се забавляваха и си играеха; с плахи скокове те бягаха и се криеха по ъглите и когато след време отново настъпи известно успокоение в дома, всички с учудване видяха как изведнъж котките бяха пораснали, без някой да забележи това.

Когато заговориха, че за да се спаси семейната чест, трябва да се изплатят всички дългове и тогава те ще загубят цялото си състояние до последния талер и ще трябва да започнат отново като сетни бедняци, госпожа Гертруда — олицетворението на госпожа Щауфахер се изправи, но цяла се олюля и се отпусна на стола си.

Обхваната от страх и ужас пред бедността, Юстина веднага започна да търси начини сама да си помогне. С трескава бързина ковеше дръзки планове как ще тръгне по света и с познанията си ще помогне не само на себе си, но ще може да издържа и родителите си.

Тогава обаче майката се противопостави и заяви, че иска да си получи своята част от имуществото, която беше донесла като зестра, за да може с нея да спаси фирмата и да осигури по-нататъшното й съществуване. Нека мъжете подпишели спогодба с кредиторите — така правели сега почти навсякъде из страната.

Но мъжете мрачно поклатиха глави и казаха, че не могли, нито пък желаели да постъпят така; предпочитали да бъдат бедни, да тръгнат по чужди страни и с денонощен труд пак да се замогнат.

Госпожа Глор обаче вече си беше възвърнала силите и красноречието. Тя настояваше на своето и с редица примери доказваше как с една такава добре обмислена постъпка ще могат да издържат на бурята, да спасят бъдещето, а по-късно да уредят и най-дребните си задължения и така да запазят честта си.

Всичко това беше до известна степен семейна тайна. Многобройните работници идваха както преди, носеха изтъканите платове и прежди, получаваха възнаграждението си и нова работа, защото мъжете от фирмата боязливо отлагаха всяко решение за по-късно. С всеки изминат ден те все повече се разколебаваха в намерението си да изпълнят строго своя дълг, та като честни граждани да не са принудени да свеждат очи пред никого. Още малко и госпожа Щауфахер щеше напълно да победи, твърдо убедена, че действува правилно, защото тя наистина бе донесла доста голяма зестра. Тогава обаче от планината слязоха старият „пазител на закона“ и жена му, за да се противопоставят и да попречат на тази машинация. Дълбоко засегнат от нещастието, което беше сполетяло децата му, и сам силно привързан към имота, старецът не можеше да отрони ни дума; затова седна, покашляйки се, на един стол и накара жена си да говори вместо него.

Старата сложи връзка пожълтели ипотечни актове на масата и рече, че те са донесли всичко, каквото са спестили през живота си, само за да помогнат и спасят доброто име на семейството, но че всички дългове трябвало да бъдат изплатени и не бивало да правят никакви хитрувания със зестрата на снаха им. Тя говореше така красноречиво и с такива силни думи, че този път с островърхата си бяла шапчица тя приличаше повече на истинската Щауфахер, а през това време госпожа Глор стоеше разплакана до прозореца.

Значи, в малодушие я упрекваше старата; а в същото време свекървата вече беше забелязала, че в богато наредената стая, където се беше събрало цялото семейство, пианото и огледалните масички бяха потънали в прах и като извади бързо носната си кърпа, тя започна да ги бърше.

Семейството реши да действува честно, макар и против собствените си интереси, и така си запази спокойствието и уважението на хората. Ипотекираха незасегнатата част от имението, което наложи да прекратят работата. Сега вече всички членове на семейство Глор бяха бедни като църковни мишки и никой не разполагаше с нито един франк за нещо ненужно или за някоя прищявка.

Така залезе блясъкът и влиянието на Юстина в черквата и в обществото и тя се криеше тиха и засрамена в къщи. Не можа обаче да понесе дълго това безпаричие и по примера на изпадналите жени от висшето общество започна и тя да работи фини ръкоделия, за да си изкарва поне малко джобни пари. Но задоволявайки стремежа си да печели, тя не си даваше сметка, че по този начин отнема хляба на безпомощни вдовици и изоставени сираци, които с това изкарваха оскъдната си прехрана. Колкото повече растеше скромната сумичка пари, които припечелваше, толкова по-усърдна и трудолюбива ставаше тя в работата си; благодарение на енергията и на сръчността си успяваше да получи голяма част от поръчките, с които се справяше леко и бързо, така че работодателите, които поръчваха и продаваха стоката, едва успяваха да задоволяват исканията й и бяха принудени да лишават другите от работа.

Беше й приятно да бъде винаги заета, защото, докато работеше, можеше да се отдава на тъжните си мисли, да ги разсейва или да премисля дали няма поне някаква слаба надежда да възвърне предишното си щастие. В тайната си беше посветила само майка си; отначало от гордост госпожа Глор се противопостави на намерението на дъщеря си, но когато приходите на Юстина и помогнаха да посрещне някои дребни нужди, за които не смееше да се обърне към плахо и неуморно трудещите се мъже, тя лесно се примири с решението на Юстина.

Най-после обаче бащата и братята забелязаха, че Юстина непрестанно бродира и плете ръкоделия и започнаха да се питат къде отиват те, докато се добраха до тайната й. Макар да бяха си наложили големи лишения — бяха продали файтоните, скъпите си расови коне и още много други луксозни вещи, — все пак те не искаха хората да мислят, че не са в състояние да изхранят няколко жени. Сметнаха, че е непристойно майка им и сестра им сами да ходят и да молят за работа, докато бедни работнички получаваха работа в собствената им фирма.

Затова решително забраниха на Юстина да работи, като й обясниха, че може да взема от тях, както преди, толкова пари, колкото й са нужни, без да се лишава от нещо — знаела добре, че за тях тя струвала много повече от тези дребни суми. Но в потиснатото си душевно състояние Юстина непрекъснато мислеше само за това. Все повече я обхващаше болезнен стремеж към самостоятелност, който по онова време трескаво завладяваше жените поради несигурността, създавана от мъжете в целия свят. Юстина мисли и премисля дълго и най-после реши да потърси нейде другаде препитание като учителка. Когато мислите й се насочваха към многобройните училища в столицата, в сърцето й лумваше тихата надежда, че там може би ще срещне мъжа си по-скоро, отколкото в бащината си къща, където сега още по-строго го осъждаха, макар всекиму да беше известно, че най-после работата му беше потръгнала.

Щом взе това решение, тя веднага се зае да го изпълни, като първо се отправи към свещеника да поиска от него съвет и съдействие. Едва по пътя към дома му й дойде на ум, че откакто ги бе сполетяло нещастието, духовният баща, който иначе беше приятел на семейството, не се бе мяркал у тях, но никой не чувствуваше липсата му и никой не изпитваше нужда да му се довери и да чуе утешителните му думи. Някакво неприятно студено чувство я обхвана, когато си припомни, че от няколко месеца не бе стъпвала в черквата, която сама бе украсила. Спря се и се помъчи да си обясни това странно усещане, но в бързината то не й се удаде. После още по-припряно забърза, сякаш очакваше да получи някакво ново просветление.

В градината на свещеника жена му — твърде безлична и отпусната особа — береше спокойно магданоз. От нея Юстина узна, че той току-що се бил върнал от посещение при една умираща и изглеждал нещо неразположен. Все пак нека Юстина се качи горе, нейното посещение сигурно ще го зарадва. Юстина веднага се запъти към кабинета му, почука силно по стар навик и бързо влезе в стаята.

Опрял глава на ръката си, той седеше изтощен и бледен в креслото си. Юстина забеляза, че беше отслабнал и имаше болезнен вид.

— Както виждате — рече свещеникът, след като поздрави Юстина, — и моите работи не вървят, и от това ще разберете защо толкова време не съм се вестявал у вас. В същност и мен ме мъчи онази болест, от която страдате вие и вашите близки, и то повече, отколкото можете да си представите!

Зачудена, Юстина го помоли да й обясни по-ясно какво иска да каже и той продължи:

— Исках да стана богат и затова използувах връзките си с вашето семейство. Когато идвах в дома ви, надавах ухо и запомнях по какъв начин вашите близки влагат капиталите си; записвах си ценните книжа, от които се очакваше по-голяма печалба, и със скромната зестра на жена си вършех същите сделки, които виждах, че правят те. Когато научих, че фирмата „Глор“ е пред провал, веднага ми стана ясно, че съм загубил всичко и че съм прахосал и проиграл наследството на жена си и на децата си. Тя все още не знае това и аз не би трябвало никому да го казвам, за да не опетня духовния си сан. Но понеже вие дойдохте така неочаквано, нещо ме подтиква да бъда съвсем откровен към вас.

Юстина се изплаши; огорчена и истински ядосана от това ново разочарование, тя каза малко недружелюбно:

— Но какво, за бога, ви накара да се впуснете в търговски сделки, след като имате свещеническата си служба и редовни приходи?

— Казах ви вече — отвърна свещеникът тъжно, — че не бива да излагам съсловието си, като ви признавам порочната си лудост. Вътрешно аз дори не принадлежа вече към това съсловие — отказах се от него, защото исках да забогатея, да стана независим! След онази съдбоносна вечер, когато спорихме тук с вашия мъж, в сърцето ми се заби трън, който аз напразно се мъчех да извадя, опитвах се да убедя себе си, борех се със себе си. Виждах как въпреки всичката си некадърност и всичките си несполуки Юкундус върви по своя път съвсем непоколебим и безукоризнен във вярата си, и аз не можех да не премисля и да не преценя всичко това откъм моралната му страна, нещо, което за съжаление не бях правил от години наред, понеже знаех какво става в собствената ми душа. Разбрах, че вече не живея като вярващ и като християнин, и че въобще не съм никакъв свещеник!

Трябваше да си призная, че от години вече, щом останех сам, не чувствувах ни най-малката нужда да мисля за разпънатия на кръста, върху чието име се градеше моето жизнено поприще, че това име ме хранеше, че сърцето ми и всичките ми чувства са устремени единствено към света, към светските удоволствия и ако щете, към светските грижи и задължения, без обаче в душата ми ни денем, ни нощем да лъхне и най-слабият трепет на набожно смирение, и най-малкият страх пред онзи, когото по занаят възвестявам като наш господ и спасител.

Да, да, дори понякога, когато, без да бъда принуден служебно, мислех в уединението си за Христа, когото представях за толкова свят, аз вършех това по-скоро с високомерието на покровител, поел грижата за някой нещастник, комуто казва насаме: „Драги мой, ти ми създаваш много грижи!“

Най-после почувствувах, че без сам да забележа, съм станал празен фразьор и дърдорко, жаден за аплодисменти, че не притежавам златния ключ към истинските божи слова, подсказани свише, и затова не разбирам ближните си и че дори едно дете има по-голяма сила над техните души, че полуистините и двусмислието на моите думи са ме направили по-безпомощен от дете.

Започнах да се срамувам от безсмислените овации, с които посрещаха проповедите ми. Моят занаят пък ми пречеше да подредя мислите си в собствения ми вътрешен свят, за собствения ми душевен покой. Шумната суетня и изискванията на моя сан не ми позволяваха да сторя това и по тази причина исках да се откажа от него и да окача на гвоздея изтърканото си реформаторско расо.

Това обаче, поне засега, стана невъзможно за мен, понеже в стремежа си да тръгна по пътя към богатството, сам се лиших от средствата, с които щях да сложа основата на едно сигурно съществование.

Юстина седеше като вцепенена; бе дошла да търси съвет и подкрепа, а сега виждаше как пред очите и рухва една опора, изчезва смисълът на един живот. Изведнъж сякаш светкавица озари мисълта й, тя проникна в същината на нещата и разбра защо в сполетялото я нещастие не бе потърсила подкрепа в пъстро украсената черква. Горчива мъка се надигна в развълнуваната й гръд, но тя не можеше да й се отдаде, защото сега свещеникът избухна в плач, и тя трябваше да прояви състрадание към него.

— Днес ми нанесоха най-голямото оскърбление — продължи той, — изгониха ме от смъртния одър на една стара жена. Тази жилава старица, която се бореше часове наред със смъртта, упорито се надяваше да види отново всичките си деца, особено най-големия си син, умрял в сиромашия. А аз отивам при нея, потънал в грижи и разсеян, и докато се готвя да започна съчинените от мен упокойни молитви, които, както знаете, звучат малко пантеистично, захванах — в отговор на нейните въпроси дали наистина има отвъден живот — неуверено да държа някаква неубедителна реч. Тогава умиращата ми обърна гръб и близките й, подкрепени от лекаря, ме отведоха настрана и тихо ме помолиха да прекратя спасителната си мисия.

Свещеникът разказа тази случка с неравен глас и накрая закри лице с носната си кърпа. Беше покъртен, защото никой, дори и онзи, който не е привързан към професията си, не обича да му казват, че не умее да я изпълнява по всички правила на изкуството.

Планина да се бе сринала пред очите й, не би поразила повече ужасената Юстина. Това, което и се бе струвало по-здраво от скала, се разклати и рухна, както рухна самоувереността на този свещеник, който сега бягаше от своя храм. Тя ясно долавяше тази огромна потискана сила, която се таеше в незначителната, още никому неизвестна случка, но тя може би скоро щеше да се повтори тук и там и в стотици подобни случаи. Юстина обаче не можеше да схване нейната всеобща значимост и се чувствуваше само болезнено сломена.

Объркана и безпомощна, тя си тръгна, без да спомене ни дума за собствената й болка, която я бе довела тук, и без да утеши поне малко свещеника.

Едва на улицата, когато се замисли над думите му и ги съпостави с откъслечни фрази и случки, станали преди това, тя почувствува, че я обгръща хлад. Стана и ясно, че за нея вече нямаше черква и по силата на навика женската й душа се почувствува като заблудена пчела, литнала в студената есенна нощ над безкрайните морски вълни. Изоставена от мъжа си, загубила имота си, откъсната от черковната общност — всичко това я караше да се чувствува позорно отритната от обществото.

Макар нейната черковност да беше съвсем външна, откъсването от черквата сякаш включваше в себе си и потвърждаваше всички злощастни превратности на съдбата и колкото и странно да беше това, сега тя вярваше в някогашните думи на свещеника, че дарохранителницата му е празна, макар че никога не бе искала да възприеме възгледите на мъжа си, защото той нямаше никакъв духовен авторитет пред нея.

Юстина влезе безшумно в къщи, взе плетивото си, за да убие с него няколко часа, и седна пред градинската врата, която излизаше на улицата, сякаш искаше да докаже на хората, че е у дома си и няма от какво да се страхува. Но тя не заговори с никого, гледаше пребледняла ръкоделието си, а през това време устните й механично отброяваха бримките.

Вечерта бавно падаше. По спокойното блеснало езеро се завръщаха няколко кораба, а по пътя минаваха работници. Но Юстина не повдигаше очи. Най-после, едва влачейки крака, пред нея спря една съвсем стара бабичка, да си почине и поеме дъх. Тя беше с висока жълта сламена шапка, с къса червена пола и червени чорапи. На превития й гръб се люшкаше бяла торбичка, а в ръка държеше тояжка. Бабичката каза, че идвала от далечен край и отивала на поклонение в прочутото свято място, което се намираше горе в планината на няколко часа от града.

Като видя, че бабичката едва се държи на крака Юстина я покани да седне до нея на пейката.

— С удоволствие ще поседна, щом ми разрешавате, красива госпожо! — рече поклонницата и веднага седна до Юстина.

Тя бръкна в торбата си, извади парче хляб и се заоглежда наоколо, търсейки с очи някоя чешма, отдето да пийне глътка вода. Юстина обаче й донесе чаша хубаво старо вино, което бабичката изпи с наслада.

— Защо сте тръгнали на тези години съвсем сама по този труден път в горещината? Всички други поклонници пътуват с влак или с параход, където могат удобно да седнат — попита Юстина.

— О, това не би било никаква заслуга и никаква жертва за мен, старата грешница! — отвърна бабичката. — В днешно време хората пътуват по-скоро за удоволствие и от любопитство и само за всеки случай прочитат на святото място по някоя полезна молитва. Аз пък отивам пеш при пресветата богородица и я намирам не само пред светия й олтар — през целия път тя ме придружава на всяка крачка, крепи ме, когато понеча да падна, както добрата дъщеря подкрепя старата си немощна майка! Ето и сега тя ми поднесе това освежително питие чрез вашата бяла ръка! Да знаете само колко сладка и мила е тя, колко красива и блестяща! А каква сила се крие у нея, каква мъдрост! За всичко знае лек и всичко може да направи!

Докато говореше тези хвалебствия, бабичката не изпусна нито за миг молитвената броеница из ръката си. Юстина я наблюдаваше с любопитство как отмята мънистата, а после я помоли да й покаже как си служи с нея и как я увива около ръката си. Бабичката с готовност се съгласи и обви простата връв на броеницата около китката й. Няколко мига Юстина постоя замислена със скръстени ръце и унесено гледаше пред себе си. След това бавно поклати глава и върна броеницата на поклонницата, без да промълви ни дума.

Старицата не искаше да се бави повече, защото до странноприемницата я чакаше цял час път. Тя поблагодари, обеща да прочете една молитва и за хубавата добра госпожа — независимо от това дали тя иска, или не иска, — изправи се на немощните си нозе и тръгна във вечерния здрач весела и самоуверена, сякаш си беше у дома и шета из стаичката си.

Юстина се облегна назад и се загледа в олюляващата се фигура, облечена в червено, докато най-после тя изчезна в синкавите сенки на вечерта.

— Католичка! — извика тя несъзнателно и отново потъна в дълбоки блуждаещи мисли; после пак поклати глава.

Сиротната й женска душа обаче продължаваше да се лута и да търси. Легна си, без да хапне нещо, но цяла нощ не я хвана сън. Сега вече не можеше дори да си каже, че е бедна като черковна мишка — по-скоро се чувствуваше като бездомна полска мишка. В отчаянието си тя си спомни за едно бедно работническо семейство — вдовица и дъщеря, които се славеха с особеното си благочестие и въпреки че живееха в крайна оскъдица, бяха напълно доволни от всичко и се радваха на пълен душевен покой. И макар свещеникът да казваше, че принадлежели към някаква глупава и невежа секта, той все пак признаваше, че те можели да ни дадат представа за най-ранните християни. Двете жени живееха по-рано в Шванау и дъщерята работеше във фабриката на Глор. Юстина, която изпитваше симпатия към тях, на няколко пъти бе решавала да ги покръсти и спечели за нейната добре подредена и разумна черква, но колкото пъти решеше да изпълни намерението си, нещо сякаш я възпираше. По-късно майката и дъщерята напуснаха този край и се заселиха близо до столицата. В тази безсънна нощ Юстина реши да ги потърси и да открие тайната на тяхното спокойствие и вяра и ако е възможно, да се присъедини към техния блажен вътрешен мир. И тя реши още на другия ден да изпълни плана си.

[1] Срв. Библията, четвърта книга царства, гл. 4. ↑

Четвърта глава

На другата сутрин, която предвещаваше хубав ден, Юстина стана още в ранни зори и се стегна за път. Макар дотам да имаше близо три часа, реши да върви смирено пеш — несъмнено подтикната от примера на старата бабичка, която отиваше на поклонение, — пък и така по-добре можеше да се отдаде на мислите си обу едни от някогашните си здрави обуща, които беше носила като настоятелка на черквата и които тъкмо подхождаха за това пътуване. Взе и една кошница, в която сложи подаръци за добрите странни християни: бутилка вкусна прясна сметана, топъл пшеничен хляб, пакетче енфие за майката, която — доколкото си спомняше Юстина — обичаше да си посмърква по малко енфие, щом й се отдадеше възможност, въпреки че се бе отрекла от света; за дъщерята пък сложи чифт хубави нови чорапи. След това запретна полите на роклята си и пое по пътя, като вместо поклонническа тояжка носеше чадър за слънце, който заедно с широкополата сламена шапка й правеше достатъчно сянка.

Докато вървеше така, тя си спомни всичко, което знаеше за двете жени, и беше доволна, че бе решила да ги посети.

Урзула, майката, бе дошла като бедна слугиня в този край и бе изпълнявала задълженията си тихо и скромно. По това време тя обичала света, както сама казваше, и трогната от добротата и простодушието на сина на един заможен селянин, бе отстъпила пред увещанията му, така че двамата, бедни като божии твари, се бяха събрали и образували семейство. Близките на мъжа й веднага го изгонили от къщи и се отрекли от него, без да му дадат дори един празен кош за дърва. Двамата заживели оскъдно в една отдалечена бедняшка колиба и работели като надничари, по-самотни от Робинзон на острова. В този богат и благ християнски край те предизвикали със своето простодушие и търпение коравосърдечието на всички, както магнитът привлича желязото. Всички високомерни и ограничени хора наоколо като че ли се съюзили срещу бедната двойка, не оставяли никой с нищо да им помогне и дори им се подигравали, без някой да знае защо както обикновено става на този свят.

Младата жена обаче била все още изпълнена с желания за светски наслади: тя примамила една тлъста селска котка, която се навъртала из полето близо до колибата, одрала кожухчето й и я сварила, за да утоли ужасния си глад. Отделила внимателно и тлъстината, за да има с какво да сготви няколко редки супи, в случай че в дома им се намери малко брашънце и коричка хляб. Но това злодеяние било разкрито и глобата, която наложили на жената, щяла да отнеме цяла месечна заплата на мъжа, който след дълго лутане едва бил успял да си намери работа при строежа на един път. Поради добродушието и наивността си, той се вслушал в съвета на другарите си и преди още да му вземат парите, изпил цялата си заплата. Зашеметен от виното, нещастникът не могъл навреме да се отдръпне, когато пласт подкопана земя се откъртил и го затрупал.

Това произшествие сложило край на всички земни наслади и прегрешения на госпожа Урзула.

По онова време се били появили бедни безименни проповедници, които търсели привърженици измежду простия народ за някаква секта и покръствали новите си последователи. Те проповядвали чистото първоначално християнско учение, такова, каквото според тях то се съдържало в Библията, без никакви учени тълкувания, като приемали всяка дума съвсем буквално, и то в немския превод, с който си служели. Най-важното било да водят на дело истински нов, свят живот, да постъпват по християнски по всяко време на деня и на всяко място. Освен това всички вярващи трябвало да образуват помежду си здрав съюз на взаимна обич и привързаност, за да укрепват вярата си и бъдат готови за великия час на предвещавания страшен съд, който скоро щял да дойде.

Така тези проповедници събрали около себе си цяло паство от мрачни, търсещи подкрепа души, черногледци, безволни горделивци, които в собствения си ограничен свят търсели нещо, чрез което да се издигнат над съседа си. Имало и хора с добро сърце, водени от обич; имало и нещастници, надяващи се да намерят тук утеха, която нийде другаде не срещали. Ако били католици, някои от тях щели просто да отидат в манастир; други — ако им позволявало общественото положение — щели да станат франкмасони; а трети — ако били заможни и образовани — щели да влязат в някое общественополезно или благотворително дружество, в някое научно или музикално общество, за да се издигнат от низините на сивия живот. И ето тихото вярващо братство представлявало за тях всичко това. В него те намирали не само светост и вечен живот; постоянните сказки, поучителните слова, разискванията, молитвите и песните им доставяли достатъчно забавления развлечения.

Самите те обаче не били никак уважавани и обичани от всички страни ги преследвали и им се подигравали — и черквата, и свободомислещите, и православните, и вярващите от по-висшите среди, и народът, и властите. В селата особено пречели на събранията им и ги разгонвали; на нетърпимостта, която отрано се била загнездила в тяхната секта, се отвръщало с не по-малка нетърпимост.

В онзи край, дето живеела вдовицата, особено ожесточено преследвали сектантите и не им позволявали да се събират в пределите на общината. Затова те изпълнявали богослужението си на едно отдалечено място сред старите зидове на една срутена крепост, която се наричала Дяволската кухня. Без да обръщат внимание на новата вълна от присмех, предизвикана от това, те продължавали да проповядват и да пеят с благоговение сред шубраците и буренаците.

Една неделя, както си седяла в полусрутената колиба, Урзула дочула религиозни песни, които се носели в тихата вечер. Те идели от онова място, където позлатените облаци се били спрели над гората. Огненото зарево и нежните звуци я зовели като утеха. Взела на ръце Агатхен, двегодишната си дъщеричка, тя тръгнала и вървяла, докато най-после намерила тайното събрание. Седнала скромно върху куп развалини в дъното на Дяволската кухня с детето в скута си, тя внимателно се заслушала във всяка дума, която казвали. Говорили разни проповедници, които наред с учението за избавлението на душата упражнявали и някакъв простичък занаят и също така простичко си служели с думите. Защото тези проповедници дори не били чували за богословската разлика между Петър и Павел и едва ли някой измежду тях знаел кои в същност са били римляните, чиито войници били разпънали Христа.

Отначало бедната вдовица била закрита от сянката на една леска; но когато слънцето паднало по-ниско, игриви светлини залели майката и детето, докато най-после, цяла позлатена, тази картина блеснала на фона пламналата от залеза зеленина. Така я забелязал човекът, който тъкмо говорел. Когато видял безмълвно заслушаната жена, той прекъснал думите си и с глас я поканил да дойде по-близо и да седне в кръга на вярващите, така че всички енориаши извърнали глава и видели непознатата.

Тя обаче не се помръднала, а свенливо си останала на мястото. Тогава едната от шестте възрастни перачки, които седели тържествено като владици най-отпред върху един повален ствол, станала и като уловила за ръка заблудената овчица, я довела да седне до тях заедно с момиченцето си.

Така Урзула била приета в братството и там израснала като уважавана членка — посвоему съвсем различна от останалите, както от една и съща земя никнат най-разнообразни растения, всяко според рода си.

Перачките веднага я взели под свое покровителство и се грижели да й доставят достатъчно работа, така че и тя станала перачка в името на господа и в продължение на четиридесет години се трудела безспир в господарските къщи, ден и нощ се трепела, докато най-после силите й съвсем се изчерпали. През това време братството доста се разраснало и си извоювало признание, така че всички проявявали търпимост към него. Благодарение на помощта, която си оказвали един на друг, и на редовния си живот, всички членове се позамогнали и живеели прилично; проповедниците им си въобразявали, че са вече нещо повече от свещениците, защото натрупали малко познания и носели по-хубави дрехи; събранията им се провеждали в светла и приветлива молитвена зала и те започнали дори да водят известна политика спрямо местната черква и други разпространени по онова време секти.

Урзула и дъщеря й Агатхен обаче не се бяха променили и си бяха останали все така простодушни, каквито си бяха в началото, и без сами да знаят, станаха образец на благочестиви хора. Дъщерята беше телесно слаба и болнава; дълги години тя пресукваше коприна в работилниците на фирмата „Глор“ и така преживяваше с майка си, която пък переше. Докато можеха да работят, те припечелваха достатъчно, за да задоволяват нуждите си, можеха дори да помагат на хора от своята секта и даваха по нещо и на нуждаещите се, без някой да ги подканва за това. Оставаха им даже малко пари, за да се покажат признателни и благодарни към хората за всяка дребна услуга и всяко внимание, които им оказваха. Без да съзнават, те владееха изкуството да бъдат богати в сиромашията само благодарение на неспирния си труд, на своята скромност и на умението си да се задоволяват с малко. Единственото недоразумение между тях произлизаше от желанието да се надпреварват в любезности и услуги, които си оказваха не само една на друга, но и на чуждите хора. Всяка от тях се противопоставяше на вниманието на другата, като твърдеше, че това било ненужно и прекалено много за нея.

Така те живееха в мир и разбирателство с целия свят. Прощаваха начаса всяка обида и никога не отвръщаха с грубост на някоя зла дума, тъй като черпеха във вярата си онова самообладание, което е вродено на човека или се добива чрез възпитание. Също така потискаха без усилие всяко нескромно любопитство, презираха злословието и всички други така наречени дребни пороци на обществото, а спрямо невярващите и светските хора бяха крайно благосклонни и нетърпеливи, защото за тях нямаше съмнение, че дълбоко в себе си те са нещастни и завинаги загубени.

Приемаха неправдата, без да се радват, разбира се, но и без да роптаят срещу тях. Братята на починалия съпруг на Урзула, бащата на Агатхен, се бяха замогнали и явно живееха като състоятелни и уважавани хора, без да дадат на детето и майката малкото наследство, което им се падаше, или поне да платят някаква лихва за него. Надменните роднини бяха винаги обременени с грижи за пари и не им се щеше да се лишат дори от най-малката сума, а понеже не искаха да признаят това, те се правеха, че не зачитат тяхното право, колкото и безспорно да бе то. Само една дума от страна на двете жени би била достатъчна да ги принуди да сторят това и да ги изложи пред обществото, но дори и членовете на тяхното братство не бяха в състояние да ги склонят да направят подобна стъпка. И затова цял живот те си останаха бедните търпеливи кредитори на горделивите несправедливи роднини, така че с право двете жени можеха да бъдат наречени богати, а роднините им бедни.

С течение на времето те остаряваха, работата започваше да им тежи, беше всекидневна мъка за тях, но те не искаха да се откажат от нея. Болната дъщеря се насилваше двойно и тройно повече, за да достави на майка си поне най-необходимото, което да облекчи живота й. И въпреки всичко това те си оставаха весели и спокойни, по-скоро готови да утешат другите и да им услужат, отколкото сами да потърсят помощ от някого.

Тъкмо по това време голямото нещастие сполетя фирмата „Глор“. Многобройните работници продължаваха работата си, която получаваха за сметка на лишенията и на богатството на собствениците. Някои от тези работници — сами собственици на къща и имот — продължаваха спокойно да прибират заплатите си, въпреки че бяха подочули за състоянието на „Глор“; други пък, по-бедни, настояваха да получават пълната си заплата, сякаш фирмата им беше длъжна; и само скромната слаба Агатхен изпитваше угризения на съвестта заради парите, които получаваше от фирмата. Тя често си приказваше с майка си, че за пострадалите господари всяка надница, която те продължаваха да изплащат, е принудителна жертва, и затова те двете не биваше, пък и не желаеха да я приемат. Без да вдигат много шум, водени единствено от доброто си сърце, те решиха да се откажат от тази жертва и напуснаха онзи край. Останала стара мома, Агатхен бе решила тайно в себе си да отърве майка си от постоянните й клиенти, защото тя на няколко пъти вече бе припадала от умора, щом се нагърбеше с някое голямо пране, което започваше в три часа сутринта и продължаваше три дни наред. Агатхен смяташе да взима работа в къщи — щеше да пресуква и мотае коприна; по този начин можеше да се грижи за майка си, която по цял ден щеше да си почива, а тя щеше да работи и за двете.

След дълго търсене най-после намериха подслон в една малка къщурка в околността на столицата. Къщичката принадлежеше на един търговец на коприна и той ги пусна да живеят в нея. Намираше се сред усамотена овощна градина и се състоеше от две помещения, едното от които водеше в градината; за да се влезе в него, трябваше да се мине през другото, което гледаше към пътя. Стаята към градината бе слънчева и приятна за живеене, тъй като пред нея се откриваше зеленина, а полянката с дърветата започваше току под прозореца. Другата пък беше някаква мрачна и неприветлива дупка, чийто вход служеше същевременно и за вход на къщата и излизаше на прашния път. Вместо прозорец на стената до вратата зееше малък решетест отвор.

В това мрачно жилище живееше една грозна и вечно недоволна старица, която отдавна трябваше да го напусне, но по молба на двете набожни жени си остана там. Агатхен и майка й се настаниха в приветливата стая, но когато злата старица взе да се оплаква и да се кара с тях, те се смениха и се преместиха в тъмната дупка, а на нея предоставиха светлата стаичка. Но тя не пожела да остане и тук, защото не можеше да дебне входа и да гледа какво става по пътя. Търпеливите кротки жени отново се преместиха в задната част, а старата се настани в мрачната дупка. Но въпреки това тя непрестанно се караше, заплашваше ги и дебнеше всеки, който влизаше и излизаше от къщи, разпитваше го и се мъчеше да го настрои срещу добрите си съседки. При тях често идваха приятели и познати, които се нуждаеха от някоя блага дума. Всички малки подаръци, които Урзула и Агатхен получаваха и които приемаха с искрена благодарност, те веднага деляха със старата вещица, а тя следеше навъсено подялбата и грубо отказваше да приеме нещо, ако й се стореше, че не е разделено наравно или че не са й го дали навреме.

Те обаче не се страхуваха от тая вещица и живееха край нея, както някога благочестивите отшелници са живеели в съседство с диви зверове или страшни демони.

Това беше именно онази Сибила на клеветата, която наричаха „жената със зехтина“, и Юкундус Майентал беше решил да я посети, за да се добере с нейна помощ до причината на злото, което бе открил през време на онази веселяшка нощ.

Юстина разпита за къщурката и когато стигна до нея, „жената със зехтина“ седеше пред входа на пътя и навъсено жулеше едно тиганче.

Според една легенда по времето, когато Атила се появил с хуните си близо до Аугсбург, край града живеела една вещица, пропъдена там поради отвратителната си грозота. Тъкмо когато безчетната войска се готвела да премине реката Лех, насреща й, съвсем гола, излязла сама-саменичка вещицата, яхнала мършава дръглива кранта, и изревала:

— Пръждосай се оттук, Атила!

Обзети от ужас, Атила и цялата му войска тозчас се обърнали и ударили в бяг. Така отритнатата от всички вещица спасила града и получила за награда хубава нова риза. Но на вещицата, която Юстина видя, едва ли биха дали нова риза заради заслуги пред отечеството.

Малко остана младата жена да се обърне и да побегне, но в този миг я съзря седналата пред вратата старица; върху голямото й четвъртито жълтеникаво лице завистта, жаждата за мъст и злорадството се бяха струпали над прекършената суетност като цигани около загаснал огън в пустото поле.

Вещицата изсъска нещо срещу хубавата стройна Юстина и като се понадигна, я попита къде отива и какво я води при двете жени. Добила внезапно смелост, Юстина мина край нея през тъмнината и неочаквано се озова в слънчевия зрак пред двете смирени жени, седнали пред прозореца на фона на свежата зеленина.

— О, колко хубаво е тук! — извика тя и като остави кошницата, свали шапката си и седна.

Урзула и Агатхен бързо преодоляха учудването си от това неочаквано посещение и искрено се зарадваха. Схваната от подагра, Урзула седеше в едно кресло и не можеше да се изправи. Агатхен спря шестте намотани с лъскава червена коприна цеви, които се въртяха на слънчевата светлина. Благородна, спокойна сърдечност се излъчваше от бледото лице на дъщерята, въпреки че тя никога не бе получила изтънчено възпитание. Юстина забеляза, че и тя не стои много сигурно на краката си; Агатхен усмихнато обясни, че краката започнали да я понаболяват и понякога се подували малко. Тя и майка й се оплакваха съвсем бегло от болестите си, но когато Юстина ги попита коя е тази вещица пред вратата, те се впуснаха да описват с невинна веселост чудатата старица. Казаха й, че човек трябва да бъде търпелив към това бедно създание, което явно е обладано от зли духове и сигурно страда от това.

Колко изненадани обаче останаха те, когато Юстина извади скромните си подаръци. Нищо не би доставило по-голяма радост на Агатхен от чорапите, защото, както сама си призна, тя не намирала вече време за плетене, особено откакто вечер на лампа очите и не виждали много добре. Майка и пък беше отворила вече пакетчето с прясно енфие и с прекалено задоволство напълни роговата си кутийка. Това беше единственото нещо, което дъщерята запретяваше на майка си — не я оставяше да се върне към увлечението си от младини и да се отдава на тази наслада до насита. Но сега Агатхен се усмихна на Юстина, когато видя с каква радост майка й смръкна прясното енфие.

От сметаната обаче Агатхен напълни веднага една паничка и взе резен от уханния бял хляб, за да ги занесе на бедната жена оттатък.

— Не бързай толкова — каза тихо майката, — да не я изненадаш, ако подслушва пак на вратата! Тропай по-силно с крака!

— Ох, та те ме болят, когато стъпвам тежко! — отвърна дъщерята и сама се засмя на невинната хитрина, към която трябваше да прибегне.

Все пак тя се поокашля, преди да отвори вратата. И наистина в полумрака на преддверието те видяха как разкривената фигура на жената бързо се прокрадна навън — по-пъргаво, отколкото човек би могъл да очаква от нея.

След това майката и дъщерята поискаха да узнаят как е дошла младата господарка тук и за къде е тръгнала. Защото те не можеха да си представят, че тя е изминала толкова дълъг път само заради тях.

Слънчеви петна, които се промъкваха през сянката на люлеещите се клонки на дърветата, играеха по пода и по стените на малката стаичка; пред отворения прозорец жужаха пчели, малко зелено гущерче се бе покатерило от поляната на перваза и любопитно надничаше вътре; към него се присъедини и второ и двете сякаш предчувствуваха онова, което щеше да се случи по-късно. Юстина гледаше всичко наоколо си, наслаждаваше се на този покой, но нямаше смелост да наруши тишината, докато най-после се разплака и съкрушена се довери със свито сърце на жените, като им каза, че била загубила вярата си и сега търсела при тях съвет, искала да й обяснят в какво се състои тяхното щастие и на какво се дължи душевният им покой. Надявала се да изживее нещо ново, което никога не й се било случвало, нещо извънредно силно, на което да може да се отдаде без мъчителни размисли. Урзула веднага сложи кутийката с енфие настрана, а Агатхен остави на пода нещата, които държеше; двете се спогледаха изплашени, сключиха неволно ръце и Юстина видя как всяка от тях започна да се моли, като движеше тихо устни Агатхен — с бликнали сълзи на очи, а майката със спокойното самообладание, присъщо на старостта. Никой не се решаваше да продума; бяха крайно развълнувани от отправената към тях молба да спасят и спечелят за своята вяра една толкова учена и издигната жена, обаче и в това те виждаха божия промисъл, в който не можеха да се усъмнят.

Първа заговори бавно Урзула, а Агатхен премести едно столче към Юстина, седна в краката й, улови ръцете й и започна да ги гали. Защото открай време Юстина беше спечелила нейната тайна обич и бе станала предмет на цялото й доброжелателство и възхищение.

Междувременно мислите им бяха намерили своя път, езиците им се развързаха и сега двете жени се надпреварваха да разясняват на това светско дете великото тайнство. Прекъсваха се една друга и допълваха думите си, както две деца разправят на трето приказката, която току-що са чули от баба си.

Но това, което те говореха, не беше нищо ново и нечувано; то беше онази сурова и суха история за грехопадението, за изкуплението чрез кръвта на божия син, който щеше скоро да слезе, за да съди живите и мъртвите, за възкресението на плътта, за ада, за вечното проклятие и за безпрекословната вяра във всичко това. Говореха така, сякаш никой друг освен тях и тяхното братство не знае по-добре и по-вярно тези неща, като се изразяваха не с онзи красив и благ чар, съпровождащ всичко, което иначе вършеха и казваха, а някак безцветно, бързо, със суха монотонност, като нещо научено наизуст. Нито веднъж думите им не станаха по-кротки и по-нежни, нито веднъж очите им не се оживиха и не добиха топъл блясък; дори страданията и смъртта на Исуса те разказаха като някакъв урок, а не като трогателна и прочувствена история. Това, за което говореха, беше някакъв друг, призрачен свят, съществуващ сам за себе си, а самите те образуваха друг, отделен свят.

При това в своите изрази те наивно подражаваха на проповедниците си, неумело и неприятно повтаряха думите им, та дори възприемаха и заповедния им тон, когато на всяка втора дума споменаваха за вярата.

Тогава на Юстина й стана ясно, че добрите жени бяха получили своя покой отнякъде другаде, а не от черковното учение, и че с проповедите си те никому не можеха да предадат този покой; или по-скоро, че само благодарение на своята духовна настройка те можеха да виреят на тази безплодна почва, защото душите им се подхранваха от волните небесни ветрове. Беше дошла напразно; сърцето й се сви, сякаш щеше да спре, и тя се отпусна на дървения стол, за да се посъвземе. Двете проповеднички продължаваха да говорят, докато постепенно тя дойде на себе си и се успокои, но лицето й все още беше бяло като варосаната стена зад нея; сега тя се питаше как най-добре да приключи този разговор и да се измъкне, без да наскърби жените.

Внезапно през вратата се чу ужасен писък, сякаш някой беше настъпил котка по опашката. Изплашена, Агатхен изтича и отвори вратата, така че ярка светлина нахлу в тъмното преддверие и те видяха един висок и строен човек, който беше хванал „жената със зехтина“ за гърлото и я притискаше към стената. Щом блесна светлината той се засрами и смути и веднага пусна вещицата — може би беше и погнусен, защото от страх и ярост лигите й бяха потекли по ръката му, която той веднага изтри. В същия миг Юстина нададе ликуващ вик — в лицето на този мъж тя позна Юкундус Майентал. Той се обърна и тя се хвърли в прегръдките му и двамата съпрузи останаха дълго така. Тогава всеки от тях впи изпитателен и загрижен поглед в сериозното тъжно лице на другия, а после влязоха в обляната от слънчева светлина стая на двете жени.

По същото време, докато Юстина слушаше урока по вероучение, Юкундус бе влязъл в свърталището на вещицата. Отначало тя се усмихваше злобно и доволно, защото смяташе, че стройният мъж и хубавата жена са си уредили непозволена среща при благочестивите жени, че най-после и те са показали уязвимата си страна и че тя ще успее да изкара цяла делва розово масло от това приключение.

Но когато Юкундус извади списъка на порядъчните хора, които трябваше да бъдат оклеветени, и й каза за какво се касае, от чие име и по чие нареждане бе дошъл, като започна припряно и делово да я разпитва какво знае за всеки един, за да може той да го заклейми като злодей и да му наложи заслуженото наказание, тя рече навъсено:

— Не познавам такива хора! Те нищо не са ми направили!

„Това животно има поне инстинкт да хапе само ония, които са го засегнали или отритнали!“ — помисли си Юкундус и я попита какво й бил сторил този или онзи от предишните обвинени.

Като чу имената на жертвите и си спомни за важната роля, която й бяха отредили при тази весела хайка, тя дрезгаво се разсмя. Не отговори пряко на въпроса, но се разприказва и започна неумело да описва какво бе измислила и как бе разпространявала клеветите и обвиненията. На първо време й била необходима някаква сама по себе си невинна особеност, някакъв факт, някакъв характерен белег на съответния човек, някоя случка, стечението на две обстоятелства или просто случайност, каквато и да било, нещо, което да е вярно и безспорно, та да може да се използува като ядка за бъдещите й измислици. Пък и не било нужно да си служи само с измислици; много удобно и лесно било да припишеш някому извършените от другиго прегрешения и гадости посредством външни, действително съществуващи съвпадения или пък да лепнеш другиму онова, което винаги ти се е щяло да извършиш или може би си извършил някога. Да изравниш по този начин несправедливостите на съдбата и да ги поправиш, доставяло божествено удоволствие. Например, когато от двама души обичаш единия, а мразиш другия — първият обаче е жалък, зъл и пропаднал непрокопсаник, а вторият е нетърпим праведник, за когото не може да се каже нищо лошо, — тогава човек се чувствува като провидение, щом може да вземе мръсотиите и прегрешенията на добрия приятел и страдалец и успее да ги стовари върху противния, винаги честен човек. Да, било нещо велико с една подхвърлена думичка да сринеш някой горд род със земята и да го опозориш завинаги; това било по-велико от изкуството на магьосника, който можел да разбушува морето и да потопява кораби.

При тези думи жената показа много повече познания за света и хората, отколкото можеше да се очаква от жалката й външност и сиромашията, в която живееше. Но всички тези познания бяха съвсем жалки и гадни и се плъзгаха по повърхността на нещата както лишей по кората. Въпреки лукавството си понякога тя заприличваше на дете, което, без да разбира какво върши, си играе с огъня и така подпалва цял град.

От обърканите й думи и намеци ставаше ясно, че тя упреква собствените си родители и деди, задето били проиграли възможностите, които им давал благородният им произход, и я осъдили по този начин на нищета и вечен мрак; че някога била омъжена за обущар, който дълги години воювал с нея, но накрая я победил и изпъдил; че сега се препитавала с дребна търговия, като намирала ту една, ту друга стока, с която тръгвала из улиците, когато имала настроение, вмъквала се от къща на къща и така сеела тъмните си козни.

Внезапно вещицата прекъсна думите си и поиска да види още веднъж имената на онези, които в най-скоро време трябваше да бъдат оклеветени; защото, докато говореше, изведнъж й се прищя отново да върши нещо и да играе ролята на провидение.

Юкундус й подаде листчето, за да види още веднъж, за лишен път, как тя пристъпва към работа при конкретни случаи, след като по начало се бе убедил на каква основа се градеше упоритото преследване на хората.

Още при първото име — това беше един почтен гражданин — извика:

— Чакайте, та аз познавам този човек! Как можах да го пропусна! Това е онзи хубостник, който веднъж ме изпъди от къщата си тъкмо когато говорех със слугите в кухнята. Той получи на бърза ръка няколко наследства едно подир друго и забогатя, а пък бедните му роднини умират от глад! Ако се разучи по-дълбоко цялата работа и разумно се свържат отделните случки, ще излезе, че умее да се докопва до наследства. Та нали старите му лели, които той наследи, умряха съвсем ненадейно… Ама какво говоря аз? Дори собственият му баща умря преди няколко години, пък не беше нито много стар, нито боледувал от нещо… Чудна работа!

Сега Юкундус се изплаши от последствията, които можеше да има постъпката му, и като дръпна листа от ръцете на старата, извика:

— Млъкни, гадна вещице! И само да си посмяла да повториш една-единствена от всички лъжи, които сега издума, ще си имаш работа с мене!

— С тебе ли? — озъби се отвратителната баба и като опули очи, изсъска: — Какво те прихвана? Какво искаш в същност ти от мен, куче такова? Проклет шпионин! Искаш да ме подкупиш и да ме използуваш за злите намерения! Чакай само, добре ще те наредя аз! Знам те вече кой си! Знам те много добре, стар злодеецо!

Юкундус се беше обърнал вече да си ходи, но раздразнен от яростта на жената, чието чудовищно лице беше станало още по-противно, той се забрави за миг и я улови за гърлото. Така изтръгна от нея онзи писък, който стана причина да види отново жена си. Така в края на краищата той все пак не съжали, че беше нарушил източната повеля:

Жена не бива, па макар и

с един цветец, да се удари!

която едва по-късно му дойде на ум.

Урзула и дъщеря й бяха трогнати и зарадвани, че двамата разделени съпрузи се срещнаха в техния дом. Решиха, че и това е божи промисъл, но все пак не бяха много сигурни дали започнатият урок по вероучение ще продължи, защото господин Майентал не им вдъхваше много доверие. Затова те предоставиха работата на всевишния и скромно замълчаха, а Урзула веднага посегна към кутийката с енфие.

През това време Юкундус и Юстина не говореха много, а гледаха час по-скоро да излязат навън. След като си разправиха най-важното, което ги бе довело на това място, те се сбогуваха с добрите християнки, които Юкундус също познаваше от по-рано, като им обещаха да не ги забравят и скоро пак да им се обадят. Когато минаха през стаичката на „жената със зехтина“, тя беше изчезнала — вероятно се бе скрила някъде. Но едва стъпиха на пътя, и лицето й се появи зад решетките на прозорчето, откъдето се засипаха ругатни и люти закани подире им. Но те не чуваха нищо, защото и двамата бяха достатъчно заети със себе си и с някакво ново чувство на щастие, макар да вървяха съвсем сериозни един до друг.

Юкундус беше оставил в една близка странноприемница коня си, с който бе изминал дългия път дотук. Юстина пък се беше уговорила с един от братята си да се срещнат на съседното пристанище, за да вземат парахода, който идваше от града, и да се завърнат заедно в къщи. Затова двамата с Юкундус решиха да се видят на другата сутрин в дома на баба й и дядо й на хълма при Шванау, където Юкундус щеше да пристигне още отрано. Там щяха да прекарат целия ден и да се обяснят. Така се разделиха за днес, като се гледаха сърдечно й доверчиво в очите, макар и лицата им да си оставаха все така сериозни.

Следващият ден, неделя, започна с прекрасна юнска утрин. Юстина се събуди при изгрев-слънце; стегна се и се издокара, сякаш отива на празник, като противно на навика си от последно време нагласи косата си на гъсти къдрици, облече една светла лятна рокля и не забрави да сложи на врата си изящен накит. Така, без да я види някой от близките й, които още спяха, тя тръгна с леко поруменяло лице и бодра стъпка нагоре по хълма. Баба й остана учудена от прелестния й младежки вид — беше доволна от новия обрат, който съдбата като че ли взимаше сега. И тъй като тъкмо закусваше, накара и внучката си, която не беше хапвала нищо, да изпие чаша кафе. Но Юстина не остана дълго при нея, а тръгна по планинската пътека, за да пресрещне Юкундус, който трябваше да дойде оттам. Изпълнена с трепетно радостно очакване, тя вървеше в тихата неделна утрин. Накъдето и да обърнеше поглед, земята бе покрита с цветя, а щом подухнеше лек ветрец, от прецъфтелите дървета се ронеха цветни листенца. Отблизо и в далечината, дето блестяха бели селца край ширналото се езеро, забиха черковни камбани. Ниският им плътен звън се сливаше и изпълваше въздуха надлъж и нашир като някакво безкрайно море от звуци, което преливаше до разтуптяното сърце на Юстина, сякаш искаше да го завлече в глъбините си. Но тя не се върна, а носена от звънтящите вълни, забърза срещу младия мъж, който се приближаваше с бърза стъпка, огрян от утринното слънце. Щом погледите им се срещнаха, загубената усмивка отново разцъфна на лицата им, те се прегърнаха и се целунаха сърдечно.

Без да мислят накъде вървят, те попаднаха на една горска пътека и хванати под ръка, се изкачиха на най-високия връх на планината. Бъбрейки едновременно, те си разправиха всичко, което им се беше случило, което бяха преживели и премислили, откакто се бяха разделили. Камбанният звън заглъхваше постепенно в останалите зад тях гори и когато последният акорд замря най-после с един-единствен тон, те почувствуваха дълбоката тишина, която настъпи. Бяха на края на една обширна поляна, която опасваше добре поддържан разсадник. В стройни редици растяха бели елички, червени борчета, малки смърчове и лиственици, не по-високи от една педя, които протягаха светлозелените си главички и приличаха на малки деца, строени на училищно празненство. След тях идваха стройните дружини на високите до коляно фиданки, после дръвчета, които стигаха до рамото на човек и наподобяваха прилежни гимназисти, сетне следваше войска млади буки, дъбове и явори, достигащи човешки ръст, а в гърба им като стража се извисяваха дърветата на старата гора. Целият разсадник беше така грижливо и изискано подреден, като градината на някой голям земевладелец, макар в същност да принадлежеше на една селска задруга; тържествената тишина засилваше неочакваното впечатление, предизвикано от тази гледка — нежни грижи, полагани не за собствения ни днешен живот, а за идния век, за внуци и правнуци.

В пъстрата сянка на младите яворови стволове лесничеите бяха сложили пейка, на която Юкундус и Юстина седнаха, наслаждавайки се спокойно и мълчаливо на приятната гледка.

— Виждаш ли — каза най-после Юкундус, като улови ръцете на жена си, — сега, когато отново се намерихме, разбираме, че светът съвсем не е така лош, както ни се представя. Тези неспокойни и коравосърдечни себелюбци в същност се трудят само за своите деца и изпълнявайки дълга си, полагат предварителни грижи за бъдещи, непознати поколения!

— Обичаш ли ме поне още малко? — запита Юстина, която в този миг беше загрижена преди всичко за себе си.

Юкундус погледна в далечината и видя между еловите върхари част от синия хоризонт, на който се мержелееше дълга бяла постройка — тя не се виждаше ясно, човек по-скоро предугаждаше, че е там.

— Виждаш ли онова блестящо петно? — рече той. — Някога това е бил манастир. Преди седемстотин години един рицар го изградил в памет на покойната си жена, после сам постъпил в него и до края на живота си не излязъл оттам. И аз те обичам толкова, колкото той е обичал жена си, макар че няма да отида в манастир, ако те загубя. Но цялата блестяща и спокойна вселена ще бъде за мен храм, посветен на твоята памет, твоя надгробна черква. Но нека сега изгладим малкото недоразумение, което съществува още между нас. В знак на разкаяние и изкупление ще повториш онази груба дума, която ни раздели, моя малка, любима грубиянке, но с усмивка на уста, за да изгуби тя лошия си смисъл. Хайде бързо, какво каза?

Той обви ръка около раменете й, а с другата хвана брадичката й. Тя обаче разтърси глава и стисна устни колкото можеше по-здраво. Тогава той леко я потупа по бузата и се опита да отвори устата й, като повтаряше постоянно:

— Бързо, говори, размърдай езичето си!

Тогава, изпълнена с нежност и дяволитост, тя рече бързо и едва доловимо:

— Негодниче такова!

А Юкундус веднага я целуна.

След като постояха известно време така прегърнати и мълчаливи, Юстина каза неочаквано:

— Юкундус, какво ще правим сега с религията и с черквата?

— Нищо — отвърна той и като помисли малко, добави: — Щом като вечното и безкрайното си остава винаги така тихо и скрито, защо и ние да не можем поне известно време да си живеем тихо, мирно и доволно? Дотегнаха ми натрапчивостта и тъпотиите на всички тези незвани проповедници, които сами не знаят нищо, а искат да бъдат мои пастири. Когато от една религия изчезнат ярките личности, тогава нейните храмове рухват и остава само мълчанието. Но спечелената тишина и спокойствие не са смърт, а животът, който продължава да цъфти и да блести като тази неделна утрин, и ние с чиста съвест вървим по пътя си, очаквайки неща, които може би ще дойдат, а може би няма да дойдат. С чиста съвест и нераздвоени ние продължаваме да вървим и няма да оставим нито разума и сърцето, нито знанията и душата ни да бъдат разкъсвани от всеизвестни жалки баналности, защото като цялостни нераздвоени личности ще трябва да застанем пред съда, който ще ни изненада някой ден.

Вперила поглед в мъжа си, Юстина го слушаше с поруменяло лице, защото чувствуваше, че отдавна би могла да чуе тези откровени думи, ако вместо на духовника се бе доверила на него. Думите на Юкундус, мъдри или нелепи, и допадаха извънредно много — бяха доказателство, че сега тя напълно му принадлежеше.

— Амин! — рече Юкундус. — Струва ми се, че и аз започвам вече да проповядвам.

— Никакъв амин! — извика Юстина. — Продължавай, говори още! Представи си, че дърветата от този разсадник са твоето паство и ти им проповядваш, както един светец проповядвал на камъните, а друг на рибите!

— Не, литургията свърши. Не чуваш ли камбаните? — отвърна засмяно Юкундус.

И действително нейде в далечината камбанен звън известяваше края на черковната служба. Те станаха и бавно тръгнаха към къщата на бабата и дядото, където стигнаха едва към обед. За да отпразнуват в дома си настъпилото помирение, старите бяха поканили цялото семейство от Шванау и бяха приготвили скромен, но изобилен селски обед. Всички се бяха събрали вече, когато пристигнаха красивите сдобрени съпрузи. Отначало се чувствуваше известна напрегнатост и смущение; но когато видяха, че изчезналата усмивка отново се бе върнала върху лицата на младите, слънчевият лъч на предишното щастие озари цялата къща. Госпожа Щауфахер блестеше като звезда и пак улови здраво кормилото, за да направлява подновения кораб на щастието.

Юстина се премести в града при мъжа си, който продължаваше да напредва все така добре. Изцерил се бе от лековерието си в търговските и делови работи, без обаче сам да стане лъжец и измамник.

Родиха им се син и дъщеря, които нарекоха Юстус и Юкунда. В двете деца се продължи цветущата усмихната красота на родителите им.

Юкундус и Юстина често посещаваха двете набожни жени Урзула и Агатхен, когато излизаха на разходка, и се грижеха да не им липсва нищо. „Жената със зехтина“ беше напуснала дома им, тъй като не можеше да понася тяхната свещена невинност и доброта.

Свещеникът, когото Юстина бе сварила на времето в момент на слабост, понякога идваше в града и доверяваше болките си на двамата съпрузи. Известно време още той продължи с мъка на сърцето своя опасен танц върху люлеещото се въже и беше много доволен, когато Юкундус му помогна да влезе в една търговска фирма, където се оказа много по-обигран и полезен, отколкото беше на времето Юкундус, когато работеше в Зелдвила и Шванау; защото той, свещеникът, не се отнасяше лековерно към хорските думи.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.